KOVÁTS JUDIT

Elszakítva

MAGVETŐ
BUDAPEST

© Kováts Judit, 2015

A szerző a könyv megírása idején

a Nemzeti Kulturális Alap

alkotói támogatásában részesült

A könyv megjelenését

a Nemzeti Kulturális Alap

támogatta

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

www.magveto.hu

www.facebook.com/magveto

magveto@lira.hu

Felelős kiadó Nyáry Krisztián

Felelős szerkesztő Király Levente

A borítót Szilágyi Lenke fotójának

felhasználásával Pintér József tervezte

Műszaki vezető Bezúr Györgyi

Elektronikus verzió eKönyv Magyarország Kft.

Készítette Békyné Kiss Adrien

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-14-3348-7

„Nincs út mely minket visszavisz”

Apollinaire: A halottak háza

(Vas István fordítása)

ELSŐ KÖNYV

JOGFOSZTOTTAN

I.

Nincs semmi különös 1945. augusztus utolsó hetének kedd reggelében, ugyanolyan piaci nap ez Késmárkon, mint a többi. A városházába torkolló, hosszú, macskaköves főutca üzleteinek vaspántos ajtóit és a kőkeretes ablakok spalettáit már mind kitárták, a borbély és a patikus kint diskurál, az asszonyok a piactérre sietnek, s a katolikus templom toronyórája pontosan üti a negyedeket.

A Thököly-várban a hónapok óta tartó rabság sokadik keddje is éppen úgy kezdődik, mint máskor: ülnek a foglyok a nyirkos alagsor sötét termeiben a kőpadlóra szórt szalmán, a küblit már kivitték, a három vödör vizet beadták, s hozzák a harminc deka szíjas, szemetes, összeégett napi kenyérfejadagot is a mindig egyformán borzalmas ízű híg löttyel, amelyről még azt sem lehet megállapítani, hogy kávé vagy leves, a fiatal hitlerjugendes fiúk a tizenhat-tizenhét évesek mohóságával mégis két kortyra kiisszák, s boldogan kapnak a hiába éhes, de pár kanálnál többet lenyelni képtelen Engelhart Andoré után.

Azonban a börtönélet hirtelen kibillen megszokott rendjéből, amikor kivágódik a pántos tölgyfa ajtó, és belép a két őr. Egyikük nagydarab, a zubbonyáról majd lepattannak a gombok, a másik éppen az ellentéte: nyurga, magas, de olyan sovány, hogy lóg rajta az egyenruha. Szlovákul beszélnek, aminek tulajdonképpen semmi jelentősége ezen a háromnyelvű vidéken, ahol mindenki érti a másikat. Habár a két őr nem is igen beszél, mindössze annyit vet oda foghegyről a tömegnek, hogy Engelhart és Stoltz. Ahol hetven ember van összezárva – legyenek azok pisszenni nem merő rabok –, ott ismeretlen a csönd, most azonban még a lehelet is bennszakad, s visszhangzik a terem a két névtől. Önmagában már az rendkívül különös, hogy nem mindenkit szólítanak, az pedig még inkább, hogy éppen e kettőt: a volt német polgármestert és a köztiszteletben álló magyar birtokost.

A rabok, még ha ítélet nélkül tartják is fogva őket, tisztában vannak vele, hogy az állam által bűnösnek bélyegezve nem sok jóra számíthatnak, mégis, amikor a raboskodás megszokott rendje fölborul – éppen azért, mert ez a rend az egyetlen biztos pont az életükben –, rájuk tör a rettegés. Azonban nemhogy kérdezni, még sóhajtani sem lehet, úgyhogy amikor a két kiszólított mögött döngve bezárul a nehéz tölgyfa ajtó, s kívülről lecsapódik a vas keresztpánt, hatvannyolcan boldogan lélegeznek föl, amiért a szalmán maradhattak.

Az augusztusi nap már reggel úgy vakít, hogy a várudvarra kilépve a két fogoly sötétséghez szokott szemét a könnyezésig ingerli. Megszürkült, sápadt bőrük, borotvát nem látott, szakállas arcuk, szakadt, piszkos ruhájuk elárulja ugyan, hogy nem ágyban alszanak és nem asztalnál esznek, ám ezt leszámítva mintha nem is igazi rabok lennének; abban a ruhában vannak, amiben lefogták őket. Engelhart Andoron színét vesztett, agyongyűrött pantalló és könnyű nyári felöltő, Stoltzon kifoltosodott vászonnadrág és zakó. A napfényben erősen hunyorogva néhány tétova lépést tesznek, de foghegyről ismét parancsszó hangzik: „K bráne!”. A két őr éppen csak annyit mond, amennyi feltétlenül szükséges, s lárvaarcukról sem olvasható le semmi, érzelemmentesen hajtják végre a felsőbb utasítást.

Az udvar közepén, a kút mellett a városi szemeteskocsi várakozik, a szekér rúdja a kaputorony irányába fordítva, ló azonban nincs előtte. Valójában nincs is ló egész Késmárkon, a németek és az oroszok mindet elhajtották, és nincs városi szemétszállítás sem, a front óta nem szervezték újjá. Az új képviselő-testület nem jutott odáig, hiszen rengeteg fontos dolga között még az ellenség megsemmisítésével is nagy lemaradásban van.

Drzevici várparancsnok szemében Stoltz talán még Engelhart Andornál is nagyobb szálka, mert puszta létével arra emlékezteti, hogyan lett a Weinschein-textilgyár munkásából hithű kommunistasága jutalmaként egyik napról a másikra Késmárk és a Thököly-vár ura. Tulajdonképpen örül a volt polgármesternek, aki kis híján kicsúszott a markából, mert ’44 decemberében, amikor a németek elrendelték az evakuálást, mint kormányhivatalnok elmenekült velük ő is. A front után, ’45 húsvétján Bécsből fordult vissza a családjáért, amelyre nagy szerencsével Olmützben talált rá. A szerencséje azonban ezzel véget is ért: a bevonuló orosz csapatok elvágták az utat nyugat felé, amikor pedig az éhség rávitte, hogy élelmiszerjegyet igényeljen, letartóztatták, és menetparanccsal Késmárkra toloncolták.

Amikor a két rabot a kút mellett várakozó szekér rúdjához parancsolják, a polgármester még mindig nem fogja föl, mi vár rájuk, Engelhart Andor azonban elborzad, megragadja a rudat, és ráparancsol a másikra, hogy „rajta, húzzuk”. De már késő, a két őr a parancs értelmében a szíjakat szempillantás alatt rájuk teszi, közben fölhozzák Takácsot és Krauszt – egyik a Magyar, másik a Német Párt közismert tagja –, az ő feladatuk lesz a szemetesládák ürítése. A kapunál két fegyveres milicista csatlakozik a menethez.

Engelhart Andor és Adam Stoltz húzza, Takács és Krausz két oldalról tolja a szekeret, mögöttük kereplőkkel, kolompokkal fölszerelkezett hajtók, akiket a vár személyzetéből verbuváltak. A hosszú Vár utca a városházánál a főtérbe torkollik, aztán a líceum, a fatemplom, az új evangélikus templom, a régi piactér és az állomás következik, úgyhogy jó három kilométeres hurkot írunk le, mire ismét visszajutunk a várhoz. Nem kis távolság ez egy ötven- és egy hatvanéves embernek, ha nem fogják szekérbe őket, akkor sem. Engelhart Andor az idősebb, de nem látszik rajta az évtizedes korkülönbség. A hónapos rabság kivett ugyan az erejéből, Stoltzhoz hasonlóan azonban húzza leszegett fejjel a szekeret, ahogy csak bírja. Középtájt a Vár utca emelkedni kezd, de nem lassítanak, hajtja őket a vágy, hogy minél hamarabb véget érjen a megaláztatás.

A kocsi körbe van deszkázva, hátul egy csúszkával ellátva, aminek segítségével Takács és Krausz ürítik a szemetesládákat. Kerepelve, kolompolva haladnak az utcákon – éppúgy, mint békeidőben –, most azonban a házakból nem jön ki senki, és a hajtók is hiába próbálják kereplőikkel fölhívni a figyelmet a cirkuszi előadásra, amelyet a késmárkiak szórakoztatására rendezett Drzevici várparancsnok. A járókelők nem gúnyolódnak, nem köpködnek, még csak nem is bámészkodnak, gyorsan befordulnak a legközelebbi kapualjba, s kiürül az utca.

Teichner doktor az egyetlen, aki mozdulatlanul áll a Haltz-ház csúcsíves, kőkeretes kapuja előtt, s onnan nézi, ahogy a városháza felől közelednek, majd amikor mellé érnek, megemeli a kalapját, és meghajol előttük.

Teichner doktor köztiszteletben álló személy Késmárkon, mindenki ismeri, hiszen nevéhez fűződik az új kórház szülészeti osztályának a kialakítása, s az alatt a másfél évtized alatt, amíg vezethette, a környékbeli gyerekek jó része – köztük Engelhart Andor Kinga és Adam Stoltz Gerlinde lánya – nála született. A doktor jó ember, az Úristen gondot viselt reá. Nemrég tért haza Auschwitzból.

II.

Mindjárt itt a szeptember, apja börtönben, anyja tanácstalan, s Kingának fogalma sincs, mi lesz vele. A líceum megszűnt létezni, nincs se német, se magyar iskola egész Csehszlovákiában, s ők nem állampolgárok többé. Jogfosztottak, hontalanok, kollektív bűnösök.

Sem a tízparancsolat, sem a büntető törvénykönyv nem ismer olyat, hogy kollektív bűn. Egyáltalán, hogyan lehet kollektív bűnt elkövetni? – morfondírozik magában, amikor kidobolják a 33. dekrétumot, ami egyedül rájuk vonatkozik, mert Erdőszegen rajtuk kívül nincs más német vagy magyar. – Ha létezik kollektív bűnösség, akkor lennie kell kollektív ártatlanságnak is, és ha a németek, magyarok mind bűnösök, akkor a szlovákok mind ártatlanok? Annak ellenére is, hogy deportálták Teichner doktort, a fűszerest, a cipészt, a városházától a Thököly-várig horogkeresztes zászlókkal tűzdelték tele Késmárkot, Hitlergasséra keresztelték Ágnes néni utcáját, s behakisoltak sorban egymás után? – Hogy mit csináltak? – kérdezte Ágnes nénitől, amikor még nem tudta, hogy a Hakenkreuzot kicsavarva, azokra mondják ezt, akik nácik lettek.

Kollektív bűnös vagyok – forgatja magában a szavakat –, és kollektív bűnös apa és anya, de az lenne Anna nagymama is, ha élne, és kollektív bűnös nagymama valamennyi lőcsei barátnője, a herleini tiszteletes és Baláž, Mačok, Majerčin, Palencsár, Rusnak kivételével az egész IV. A osztály a líceumban. De apja nem csupán kollektíve, egyénileg is bűnös, háborús bűnöst akarnak faragni belőle.

Perzsel az augusztusi nap, homloka gyöngyözik, ahogy teljes erejéből tekeri a Herlein előtti utolsó kaptatón a biciklit. Erdőszegről kiérve a hármas bukkanón már túljutott, a második dombnál köszönt az utat őrző szfinxnek – a fej formájú homokkősziklát nevezték el a hernádfalvi rokon gyerekekkel, Andrással és Zsuzsával egy hajdani nyaraláson így –, a harmadik lejtőjét kihasználva gurult, ameddig vitte a lendület, ennek a legmeredekebbnek az aljában rákapcsolt, ahogy mindig is szokott, de a hőség miatt alig hiszi, hogy följusson a tetejére. Éppen le is szállhatna, s tolhatná a biciklit, senki nem látná, mert rajta kívül egy lélek sincs az úton, de ez szóba sem jöhet, egy vereséggel érne föl. Különben is, a domb után rögtön ott a város, és az iskola előtt, a pumpás kútnál kifújhatja magát. Ha nincs melege, akkor is megáll itt mindig. Röviden, szakaszosan nyomogatja a kút karját, vigyázva, hogy ne zúduljon, hanem csak vékony sugárban folyjon a víz. Hátával tartja a biciklit, szabad kezéből tölcsért formál, és szürcsölve iszik. Szinte magán érzi anyja feddő tekintetét, de ezt akkor sem lehet kihagyni! Már csak azért sem, mert ebben az iskolában volt elemista, s amikor iskola után a kapu előtt várta, hogy érte jöjjenek, a kúttal szórakozott. A hosszú kart eleinte alig-alig bírta megrángatni, de ha sikerült, újból meg kellett próbálni, aztán újból és újból, mert nem lehetett betelni vele, ahogy a vasrácsnak csapódva ezer cseppre robban, és lábát finom permettel vonja be a víz.

Szülei teljes egyetértésben voltak, amikor szakítva a hagyományokkal nem a magántanulóságot vagy valamely jó nevű bentlakásos intézetet választották, ahová egyébként a tehetős szepességi családok előszeretettel küldték lányaikat, hanem a nagy múltú herleini evangélikus német elemit. Amelynek tulajdonképpen nem volt alternatívája, mert magyar iskola legközelebb Kassán lett volna, az erdőszegi szlovák elemi pedig a legmodernebb nevelési elvek mellett sem jöhetett szóba, hiszen akinek generálisok, szabadságharcos őrnagyok, főispánok és országgyűlési képviselők sorakoznak a felmenői között, az szlovák nevelést mégsem kaphat.

Herleinban az oktatás németül folyt, de ez semmilyen problémát nem jelentett számára, hiszen mint mindenki a családban, ő is két-, a szlovákot tekintve háromnyelvűnek mondhatta magát. Szeretett iskolába járni, és szeretett reggelente a Késmárkra menő tejeskocsin Jankó bácsival, a kocsissal utazni. A nagy Tátra autóval sem volt baja – annak ellenére sem, hogy a Branyiszkó szerpentinjein menetrendszerűen rosszul lett benne –, de Jankó bácsi „jó reggelt, filemile kisasszonyká”-jával, az iskola kapujáig kitartó dörmögésével és viccelődésével azon a fura szlovák-német-magyar keveréknyelven, amelyet rajtuk és Ondrejen, Jankó bácsi fián kívül más meg sem ért, nem vehette föl a versenyt.

Amióta béke van, Jankó bácsi nem hordja a tejet Késmárkra, az iskola kétszárnyú faragott kapuja, amely reggelente kitárva várta a diákokat, zárva, az emeleti ablakok betörve, kihalt az egész épület. A nádfedeles kicsi ház az iskola jobb oldalához ragadva még kisebbnek tűnik, mint annak idején, másik oldalán a tekintélyes, nagyablakos, cseréptetős parókia is mintha összement volna. Az evangélikus egyházközösség megszűnt létezni, apja sem egyházfelügyelő többé, a templomban nem tartanak istentiszteletet, s a német lakosok mind eltűntek. Deportálták őket, mint Gerlindét.

Kinga kétnaponta biciklizik Erdőszegről Késmárkra, a bicikli kormányán szalmakosár, benne a sovány elemózsia, amit anyja a várban raboskodó apjának készített. Letartóztatása óta ennyi a kapcsolatuk vele, s ez is annak köszönhető csupán, hogy az állam képtelen a foglyait etetni, a hozzátartozóknak kell róluk gondoskodni. Ami nem könnyű, mert jegyrendszer van, de a rabok után nem jár a fejadag, ráadásul folyamatos a hiány a legalapvetőbb élelmiszerekből is. Ugyanakkor a feketepiacon bármihez hozzá lehet jutni, aranyáron. Anyja ékszereket cserél lisztre, zsírra, nagy ritkán húsra, s akárhogy is, de végül mindig sikerül a szalmakosárba belevarázsolni valamit. Amit azért visz ő, mert anyja nem tud biciklizni, s azért biciklivel, mert a teljes vagyonelkobzás a nagy Tátra autóra, a homokfutóra, az összes szekérre, sőt még a szánra is kiterjedt.

Herlein után a kanyarok, emelkedők, bukkanók megsokszorozódnak, de a fák, bokrok jó árnyékot adnak. Tizenkét kaptatót kell leküzdeni Leibitzig, szlovák nevén L’ubicáig, amely irdatlan hosszú, szinte már egybeér Késmárkkal. A hídnál leszáll a bicikliről, egy pillantást vet a patakra – a kristálytiszta vízben még azt is látja, ahogy a sodrás a köveken megtelepedett mohaszálakat ringatja –, a kanyarban, amely olyan szabályos derékszög, mintha vonalzóval rajzolták volna, jól szétnéz, mert errefelé már van forgalom, majd újból nyeregbe pattan, és célegyenesbe fordul. Innen már csak ötszáz méter, s az út a szlovák gimnázium alatt egyenesen a Thököly-várhoz visz be.

Erdőszeg–Késmárk: tíz kilométer oda, tíz vissza, legalább negyvenszer tette már meg a három hónap alatt. Az út tulajdonképpen a kéttucatnyi kisebb-nagyobb emelkedővel sem jelent számára megterhelést, Késmárkhoz közeledve mégis egyre lassabban hajtja a biciklit. Késlelteti az érkezést, mert noha mindig ugyanúgy történik minden, görcsbe rándul a gyomra, ha a kapura és az őrségre gondol. Korábbi élete színterei – a líceum, a fatemplom, az új evangélikus templom, Ágnes néni háza a Hitlergassén, ahol négy éven át volt kosztos diák Magdival, Gézivel, Alexanderrel és a két Petróczi fiúval, Vilivel és Petivel, a Vár utca Gerlindéék házával és generális ükapja rezidenciájával, a Magyar Ház, a tér, a mozi, a korzó, a Redut és a Sommer – a város másik végébe esnek, ennek ellenére egyfolytában azért szurkol, nehogy véletlenül ismerőssel találkozzon. Aminek még úgy is nagy az esélye, hogy a front előtt majdnem az egész líceumot evakuálták tanárokkal, osztályfőnökökkel egyetemben az alsó-ausztriai Maria Taferlbe.

Gerlinde is elment. Muszáj volt neki, az apja volt a polgármester, s ő adta ki az evakuálási parancsot. Az utolsó tanév a partizánfelkelés miatt csak október 1-jén kezdődött, de alighogy megkezdődött, véget is ért. A diákok szétszéledtek, s Késmárk hirtelen üres lett. Magdi hazament Iglóra, Gézi Breznóra, a két Petróczi Gölnicre, Alexander mint Volksdeutsch behívót kapott, de a Waffen SS elől a Tátrába szökött. – Szegény fiú, nemcsak a partizánok, az SS és a Gestapo is vadászik rá – tördelte Ágnes néni a kezét a hír hallatán. Ő november elsejével költözött haza. Bizonytalan időre, így mondta apja, amikor elszámoltak a nénivel.

Ha nincs a háború, családi hagyomány szerint gimnáziumba a Baár-Madasba íratják, Budapestre. Odajárt anyja a nővérével, és nagyanyja is. Ő lett volna a harmadik generáció. A Baár-Madasba felvételizni kellett volna, a herleini német elemiben azonban nem oktattak magyart, ezért ’40 szeptemberétől Eli nénitől órákat kezdett venni. Egy évig sem tartottak azonban Eli néni felkészítő órái, mert Kassa bombázásával és Magyarország hadba lépésével a Baár-Madas kútba esett. Apja, aki prófétaként jósolta meg a bombázásokat és azt is, hogy idő kérdése csupán, mikor érkezik meg a front, maga mellett akarta tudni őt a világégésben.

– A késmárki líceum mégiscsak egy nagyhírű, négyszáz éves iskola, felveszi a versenyt bármelyik budapesti gimnáziummal – érvelt anyjának, akit különösebben nem kellett meggyőzni, mert a megjegyzés ellenére, hogy „ez már nem teljesen ugyanaz az iskola, mint amelyikbe maga járt”, pontosan így gondolta ő is.