Az 1850-es évek Kaliforniája – az amerikai aranyvidék, ahol a férfiak eladják a lelküket egy zsák aranyért, a nők pedig testüket bocsátják áruba, hogy legyen egy hely, ahol álomra hajthatják a fejüket.

Michael Hosea, az egyszerű farmer megpillantja az utcán sétáló, angyali szépségű Angelt, aki a Hercegnő vezette nyilvánosházban dolgozik. A férfit megigézi a látvány: úgy érzi, meg kell mentenie a kiszolgáltatott lány életét és lelkét. Szép lassan meglágyítja a nő keserű ellenállását, és Angel szíve – akarata ellenére – Michael felé fordul. Az ismeretlen érzések tengerében azonban felcsapnak a múlt kísértő hullámai, így a lány a menekülést választja…

A népszerű amerikai írónő legújabb regénye Hóseás próféta könyvének modern kori parafrázisa: történet a szeretetről, amely a legnagyobb viharok közepette sem enged el.

*

„A regényből áradó igazság egyszerűen térdre kényszerített.” (Amy Grant, Grammy-díjas énekesnő)

*

Francine Rivers irodalmi pályafutása a Nevada Egyetemen kezdődött, ahol angol irodalom és újságírás szakon szerzett diplomát. Számos amerikai és nemzetközi díjat nyert regényeivel, melyek hosszú idő óta bestsellerként szerepelnek a New York Times eladási listáján.

FRANCINE RIVERS

HARMAT

Budapest, 2015

Originally published in the U.S.A under the title:

Redeeming Love

© 1997 by Francine Rivers. All rights reserved.

Published by arrangement with

Browne & Miller Literary Associates, LLC.

Hungarian edition © 2013 by Harmat Kiadó

All rights reserved. Minden jog fenntartva.

Fordította: Pheby Krisztina

Felelős szerkesztő: Győri Anna

Borító: Herold Péter

ISBN 978-963-288-146-1

Kiadja a Harmat Kiadó

1114 Budapest, Bukarest utca 3.

Telefon/fax: (1) 466-9896

E-mail: harmat@harmat.hu

Internet: www.harmat.hu

Felelős kiadó: Herjeczki Kornél

Műszaki vezető: Bernhardt Péter

Tipográfia: Mikes Balázs

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekony.hu

„Aki bűntelen közületek, az vessen rá először követ.”

JÁNOS 8,7

Előszó

„A sötétség fejedelme nemes ember.”{1}

SHAKESPEARE

NEW ENGLAND, 1835

Alex Stafford éppen úgy nézett ki, ahogyan Mama lefestette. Magas volt, sötét hajú, és Sarah sohasem látott ilyen szép férfit. Még poros lovaglónadrágban, izzadságtól nedves hajjal is leginkább azokra a hercegekre hasonlított, akikről Mama mesélt. Sarah szíve nagyot dobbant az örömtől és a büszkeségtől. A misén nem látott egyetlen hozzá fogható apukát sem.

Dalra fakadt a szíve, amikor a férfi rászegezte sötét és átható tekintetét. A legszebb kék ruháját viselte fehér köténykéjével, Mama pedig rózsaszín és kék szalagot font a hajába. Vajon tetszett az apjának? Mama azt mondta, hogy a kék a kedvenc színe. De miért nem mosolygott? Talán Sarah túl izgága volt? Mama arra kérte, hogy álljon egyenesen, húzza ki magát, és viselkedjen úgy, mint egy igazi úri hölgy. Azt mondta, hogy az bizonyosan tetszeni fog neki, mindenesetre a férfi egyáltalán nem látszott boldognak.

– Alex, hát nem gyönyörű? – kérdezte Mama. Furcsa volt a hangja… összeszorult, mintha fuldokolna. – Hát nem ő a legszebb kislány a világon?

Sarah észrevette a rosszallást Papa sötét szemében. Nem látszott boldognak, inkább mérgesnek tűnt. Mama is így nézett mindig, amikor a kislány túl sokat locsogott vagy túl sok kérdést tett fel.

– Csak néhány percet – hadarta Mama. Túl gyorsan beszélt, talán megriadhatott valamitől. De mitől? – Mindössze ennyit kérek, Alex. Könyörgök, olyan sokat jelentene neki!

Alex Stafford szemei lejjebb vándoroltak, és egyenesen Sarah-ra meredtek. Száját szigorúan összeszorította, és csendben tanulmányozta a kislányt. Sarah olyan mozdulatlanul állt, ahogyan csak bírt. Aznap reggel hosszasan nézegette magát a tükörben, így nagyon is jól tudta, hogy mit lát a férfi. Az álla és az orra az apjáé volt, szőke haját és fehér bőrét viszont az anyjától örökölte. A szemét is Mamától kölcsönözte, bár a színe még az övénél is kékebb volt. Sarah azt akarta, hogy az apja csinosnak lássa, és reményteljesen pillantott rá. A férfi szeme azonban kedvesség helyett villámokat szórt.

– Mae, szándékosan választottad a kék ruhát? – Sarah megdöbbent Papa rideg, bosszús szavai hallatán. – Azért, mert kiemeli a szeme színét?

Sarah képtelen volt uralkodni magán, anyjára nézett, és összeszorult a szíve Mama fájdalommal teli arckifejezése láttán.

Alex az előszoba felé pillantott:

– Cleo!

– Nincs itt – suttogta Mama magasra tartott fővel. – Kimenőt adtam neki mára.

Mintha még jobban elsötétült volna az apja szeme.

– Valóban? Ez igencsak kellemetlen helyzetet teremt, nem igaz, drágám?

Mama megmerevedett, az ajkába harapott, és a kislányra pillantott. Mi lehet a baj? – tűnődött szomorúan Sarah. – Hát Papa nem örül annak, hogy láthat? Sarah-t már napok óta izgalommal töltötte el a gondolat, hogy végre megismerheti a férfit, még ha csak néhány perc erejéig is találkozhat vele…

– Mit akarsz, mit csináljak? – Mama Papához beszélt, ezért Sarah csendben maradt, még nem adta fel a reményt.

– Küldd el! Gondolom, már megtanulta, hogy mit tegyen olyankor, amikor Cleo után küldöd.

Mama arcán vörös foltok jelentek meg.

– Mire célzol, Alex? Hogy másokat is fogadok a távollétedben?

Sarah összezavarodott, és arcára fagyott a mosolya. Olyan hűvösen beszéltek egymással a szülei. Egyikőjük sem nézett rá. Talán megfeledkeztek arról, hogy ő is itt van? Mi lehetett a baj? Mama teljesen elsápadt. Miért haragudott Papa azért, mert Cleo nincs itthon?

Sarah az ajkát harapdálta, miközben egyik felnőttről a másikra pillantott. Közelebb lépett, és megfogta apja kabátját.

– Papa…

– Ne szólíts így!

Sarah ijedten pislogott, nem tudta mire vélni a férfi udvariatlanságát. Ő az apja, hiszen Mama megmondta. Még ajándékot is hozott neki minden egyes alkalommal, amikor itt járt. Ezeket Mama adta át Sarah-nak. Talán azért haragudott, mert még nem köszönte meg neki.

– Szeretném megköszönni az ajándékokat, amiket…

– Csitt, Sarah! – vágott közbe az anyja. – Ne most, szívem!

Papa szemei szikrákat szórtak.

– Hadd mondja! Hát nem ezt akartad? Miért pont most csitítanád el, Mae?

Mama közelebb lépett, és megfogta Sarah vállát. A kislány érezte anyja remegő ujjainak érintését, de Papa végre lehajolt hozzá, mosolyogva.

– Milyen ajándékokat? – kérdezte.

Annyira jóképű volt, pontosan olyan, amilyennek Mama leírta. Mérhetetlen büszkeség töltötte el a kislányt, amiért ilyen apukája volt.

– Áruld el, csöppség!

– Nagyon szeretem a cukorkákat, amiket hozol nekem – magyarázta Sarah, miközben apja figyelme melegséggel és büszkeséggel töltötte el. – Nagyon finomak. Viszont a legeslegjobban a kristályhattyút kedvelem.

Sarah újfent mosolyogni kezdett, szinte ragyogott a boldogságtól, amiért apja ilyen türelmesen végighallgatja. Még Papa is elvigyorodott, bár Sarah nem tudta eldönteni, mire vélje a férfi feszült, kicsinyes grimaszát.

– Csakugyan? – felelte, majd lassan kiegyenesedett. Mama felé fordította sötét tekintetét. – Örülök, hogy ilyen sokat jelentenek neked az ajándékaim!

Sarah az apjára pillantott, és örömmámorban úszott a férfi szavai hallatán.

– Kiraktam a szobámban lévő ablakpárkányra. Amikor a nap sugarai átsütnek rajta, ragyogó színek táncolnak a falon. Szeretnéd megnézni? – Ezzel Sarah megragadta a férfi kezét, amit az apja azonnal el is rántott. Sarah értetlenül, szinte megbántva pislogott rá.

Mama az ajkába harapott, karjával Papa felé nyúlt, de keze félúton megállt a levegőben. Úgy tűnt, mintha ismét úrrá lett volna rajta a rettegés. Sarah tekintete vadul cikázott a két felnőtt között, és próbálta megfejteni a köztük folyó néma párbeszédet. Talán valami rosszat csinált? Miért nem örült Papa, hogy ennyire tetszettek neki a meglepetései?

– Szóval a gyereknek adod tovább az ajándékaimat? – szólalt meg a férfi. – Jó tudni, hogy ilyen nagy becsben tartod őket.

Papa rideg hangja hallatán Sarah alig mert levegőt venni, de mielőtt szóra nyithatta volna a száját, Mama gyengéden megérintette a vállát:

– Szívem, most légy jó kislány, és menj ki játszani a kertbe!

Sarah csüggedten felnézett.

– Hadd maradjak bent! Nem fogok hangoskodni.

Mamát a sírás fojtogatta, könnyes szemmel tekintett a férfira.

Alex lehajolt Sarah-hoz:

– Kérlek, menj ki játszani! – mondta halkan. – Kettesben szeretnék maradni az anyáddal. – Mosolyra húzta a száját, és megpaskolta a kislány arcát.

Sarah-t elöntötte a boldogság, teljesen megbabonázva bámult a férfira. Papa megérintette a kezével: ezek szerint egyáltalán nem haragszik rá! Szereti! Pontosan úgy volt, ahogyan Mama megígérte.

– Amikor befejeztétek a beszélgetést, visszajöhetek?

Papa feszesen kihúzta magát:

– Amikor végeztünk, az anyád kimegy érted. Most pedig fogadj szót és menj!

– Igen, Papa!

Sarah maradni szeretett volna, de még ennél is nagyobb késztetést érzett arra, hogy megfeleljen az apjának. Kiment a szalonból, és a konyhán keresztül a hátsó ajtóhoz szökdécselt. Százszorszépet szedett az ajtó melletti ágyásból, majd a rózsalugas felé indult. A szirmokat tépkedte: „Szeret, nem szeret, szeret, nem szeret…” Amikor a ház sarkához ért, elhallgatott. Nem szerette volna zavarni a szüleit, csupán érezni akarta a közelségüket.

Sarah boldogan álmodozott: talán Papa felveszi majd a vállára! Azon tűnődött, vajon elviszi-e lovagolni a hatalmas, fekete lován. Természetesen akkor át kell öltöznie, hiszen Papa nem akarja majd, hogy összepiszkolja a ruháját. Bárcsak az ölébe ültetné, amíg Mamával beszélget!

Sarah a szalon nyitott ablakán át meghallotta a bentről kiszűrődő hangokat. Mama szerette, amikor a szobát elárasztotta a rózsaillat. A kislány le akart ülni a fűbe, hogy hallja a szülei hangját, és pontosan tudja, mikor kell visszamennie. Ha csöndben marad, akkor nem is zavarja őket, Mamának elég lesz kihajolnia az ablakon, és a nevét kiáltania.

– Mit kellett volna tennem, Alex? Még soha, egyetlen percet se töltöttél vele! Mit mondhattam volna neki? Hogy nem törődik vele az apja? Hogy azt kívánja, bárcsak ne jött volna a világra?

Sarah szíve nagyot dobbant. Mondd, hogy nem igaz, Papa! Mondd, hogy nem igaz!

– Azt a hattyút neked hoztam Európából, te meg egy gyereknek adod, akinek fogalma sincs arról, hogy milyen értékes! Az igazgyöngyöket is neki adod? És a zenélő dobozt? Feltételezem, hogy azt is odaadtad neki!

Sarah kezéből kihullottak a virágok, és – szép ruhájával mit sem törődve – leült a földre. Vadul, boldogan repeső szíve lelassult. Minden egyes szó után úgy érezte, hogy valami egyre lejjebb és lejjebb kígyózik benne.

– Alex, kérlek! Semmi rosszat nem láttam benne, és különben is, így sokkal könnyebben mennek a dolgok. Ma reggel megkérdezte, hogy elég nagy-e már ahhoz, hogy találkozzon veled. Minden egyes alkalommal ezzel ostromol, amikor tudja, hogy jössz. Hogy mondhattam volna már megint nemet? Egyszerűen nem volt hozzá szívem. Nem érti, hogy miért hanyagolod el, és én sem tudom, mi értelme ennek.

– Tudod, hogyan érzek a gyerekkel kapcsolatban.

– Honnan tudod, hogy mit érzel, Alex? Hiszen még nem is ismered őt. Csodálatos gyermek! Éles eszű, elragadó, nem fél semmitől – annyi mindenben hasonlít rád. Ő nem akárki, Alex. Nem viselkedhetsz úgy tovább, mintha nem létezne. Ő a lányod…

– Van nekem elég gyerekem a feleségemtől. Törvényes örökösök. Én figyelmeztettelek, hogy nem akarok másikat!

– Hogy mondhatod ezt? Hogy tagadhatod meg a saját véredet?

– Mae, én már a legelején közöltem veled, hogy mit gondolok az egész ügyről, de te csak mentél a magad feje után. Egyáltalán nem lett volna szabad megszületnie, te voltál az, aki ragaszkodott hozzá.

– Azt hiszed, hogy én akartam teherbe esni? Azt hiszed, talán kiterveltem, hogy gyerekem legyen tőled?

– Már gyakran eltűnődtem a lehetőségen. Különösen azután, hogy lett volna mód megoldani a helyzetet, de te elutasítottad a segítséget. Az orvos, akihez elküldtelek, ezt az egész zűrzavart elrendezte volna. Minden bizonnyal megszabadított volna a felelősségtől.

– Képtelen voltam megtenni! Hogy várhattad el tőlem, hogy megöljem a születendő gyermekemet? Hát nem érted? Az halálos bűn!

– Túl sokat jársz templomba – vágott vissza Alex gúnyosan. – Az eszedbe sem jut, hogy most talán kevesebb gondod lenne, ha már akkor megszabadulsz tőle – úgy, ahogy mondom? Sokkal egyszerűbb lett volna minden, de te megfutamodtál.

– Akartam őt! – mondta Mama megtörten. – Ő is a te részed, Alex, és az enyém is. Akkor is akartam, ha te nem…

– Hát ez lenne a valódi indok?

– Alex, ez nagyon fáj!

Sarah összerezzent a csörömpölés hallatán.

– Ez a valódi indok, Mae? Vagy azért hoztad a világra, mert azt hitted, hogy így magadhoz láncolhatsz?

– Ezt nem gondolhatod komolyan! – Mama most már sírt. – De te valóban így látod a helyzetet, ugye? Mekkora bolond vagy, Alex! És én milyen ostoba voltam! Jaj, mit tettem? Mindent feladtam érted! A családomat, a barátaimat, az önbecsülésemet, mindent, amiben valaha hittem, minden álmomat…

– Házat vettem neked, és annyi pénzt kapsz tőlem, amiből bőségesen megélhetsz.

Mama furcsán felemelte a hangját.

– Tudod, hogy milyen az életem ebben a városban? Milyen az, amikor kilépek az utcára? Te csak jössz és mész, ahogy a kedved tartja. Az emberek tudják, ki vagy, és azt is, hogy én ki vagyok. Senki se néz rám, senki se szól hozzám, és ezt Sarah is megérzi. Egyszer már meg is kérdezte, mire azt válaszoltam, hogy mi mások vagyunk, mint a többiek. Nem tudtam, mi mást mondhatnék – elcsukló hangon folytatta. – Biztosan a pokolra kerülök azért, amivé lettem.

– Elegem van a bűntudatodból és abból, hogy folyton a gyerekről beszélsz. Mindent tönkretett közöttünk. Emlékszel még, milyen boldogok voltunk egykor? Sosem veszekedtünk. Alig vártam, hogy hozzád jöhessek, hogy veled lehessek.

– Ne…

– És mondd csak, ma mennyi időm maradt még veled? Elég legyen ebből! Ne vesztegessük tovább az értékes perceket a gyerekre! Én már a legelején megmondtam neked, hogy ez lesz, nem igaz? Azt kívánom, bárcsak sohasem jött volna a világra!

Mama rettenetes dolgot kiáltott, amit hatalmas robaj követett. Sarah rémülten felpattant és futni kezdett. Keresztülvágott Mama virágágyásain, majd a pázsiton, aztán a hidegház felé vezető ösvényen szaladt tovább. Addig rohant, amíg a lába bírta. Levegő után kapkodva, nyilalló oldallal rogyott a hosszú fűbe, a válla zihált a zokogástól, az arcán pedig könnyek patakzottak. Hallotta a felé vágtató ló patáinak dübörgését. Négykézláb keresett magának búvóhelyet a patak menti indák között. Amikor kikémlelt, megpillantotta az apját, amint hatalmas fekete lován elszáguld. Sarah sírva kuporgott a rejtekhelyén, várta, hogy Mama érte jöjjön.

De Mama nem jött, és még csak nem is hívta. Sarah egy idő múlva visszaballagott a hidegházhoz, leült a virágzó szőlőtőkék közé, és csak várt és várt. Mire Mama keresni kezdte, Sarah felszárította a könnyeit, és leporolta szép ruháját. Még mindig remegett a délután hallottaktól.

A nő nagyon sápadtnak tűnt, szemei vörösek és szokatlanul szomorúak voltak. Az arcán kék folt húzódott, amit púderrel próbált elrejteni. Mosolygott ugyan, de arckifejezése fájdalomról árulkodott.

– Hol voltál, szívem? Már mindenütt kerestelek.

Sarah tudta, hogy az anyja nem mond igazat. Végig leste, hogy mikor jön már érte. Mama megnyalta csipkés zsebkendőjét, és letörölte Sarah arcáról a maszatot.

– Apádnak sürgős dolga akadt.

– Visszajön? – kérdezte visszafojtott hangon. Sarah rettegett. Soha többé nem akarta látni a férfit. Bántotta az anyját, aki ráadásul sírt is miatta.

– Lehet, hogy most sokáig nem fog jönni. Majd meglátjuk. Tudod, nagyon fontos ember, és sok a dolga.

Sarah nem szólt egy szót sem, Mama pedig felvette és szorosan magához ölelte.

– Minden rendben, édesem, minden rendben! Tudod, mit csinálunk? Visszamegyünk a házba, átöltözünk, aztán összepakoljuk a piknikes kosarat, és lemegyünk a patakhoz. Jó lesz?

Sarah bólintott, majd Mama nyaka köré fonta a karját. Remegett a szája, ahogy megpróbálta visszatartani a könnyeit. Ha sírva fakadna, az anyja rögtön rájönne, hogy hallgatózott, és nagyon mérges lenne.

Mama szorosan magához ölelte, az arcát Sarah hajába temette.

– Hát, valahogy túl fogjuk élni! Meglátod, szívem, sikerülni fog! Sikerülnie kell!

{1} Vörösmarty Mihály fordítása.