A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Snow Like Ashes

Balzer + Bray is an imprint of HarperCollins Publishers

HarperCollins Publishers

195 Broadway, New York, NY 10007

Copyright © Sara Raasch, 2014

Map art © Jordan Saia, 2014

Hungarian translation © Bozai Ágota 2015

Minden jog fenntartva.

Tilos ezen kiadvány bármely részét sokszorosítani, információs rendszerben tárolni vagy sugározni bármely formában vagy módon a kiadóval történt előzetes megállapodás nélkül; tilos továbbá terjeszteni másféle kötésben, borítással és tördelésben, mint amilyen formában kiadásra került.

Első magyar nyelvű kiadás: 2015

Kiadja a TWISTER MEDIA Kft.

1184 Budapest, Építő utca 13/C.

Postacím: 1680 Budapest, Pf.: 43.

info@twistermedia.hu

www.twister.hu

Felelős kiadó: Értékes Christos

Műszaki szerkesztő: Tóth András László

Lektor: Dobos Attila

Korrektor: Kótai Kata

Borítóterv: Jeff Huang

Borítógrafika: Erin Fitzsimmons

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-615-80294-4-5

Mindenkinek, aki olvasta a történet

első (borzalmas) változatát, és nem nevettek, amikor tizenkét évesen kijelentettem: „Ez a könyvem egyszer majd nyomtatásban fog megjelenni.”

1

– HÁRÍTSD!

– Hol?

– Nem mondhatom meg neked, hogy hol… éppen ez a lényeg… követned kell a mozdulataimat!

– Akkor mozogj lassabban!

Mather nagyon furcsán néz rám.

– Nem mondhatod egy ellenséges katonának, hogy mozogjon lassabban.

Vigyorgok, hogy így sikerült felbosszantanom; keserű lemondással néz rám. A mosolyom azonban rövid életű, mert gyakorlókardjának tompa éle végighúz a térdem alatt. Háttal a poros talajra huppanok, pengém messze repül kezemből, eltűnik a magas fűben.

Sosem voltam jó közelharcban, mindig ebben teljesítettem a leggyengébben. Ezért szerintem Sir a hibás, és az, hogy már majdnem tizenegy éves voltam, amikor végre elkezdtek tanítani. Ha néhány órával többet gyakorolhattam volna a kardvívást, akkor most nem csak három támadást védek ki. Az is lehet azonban, hogy akármennyit gyakoroltam volna, nem változott volna semmi; ugyanilyen furcsán, ugyanilyen esetlenül állna a kard a kezemben, és ugyanennyire szeretném inkább a halál pergő körpengéjét, csakramomat dobálni. A közvetlen közelben levő ellenfél mozdulatainak kiszámítása – különösen úgy, hogy szemem előtt penge suhog – sosem tartozott az erősségeim közé.

Bőrömet csiklandozza a perzselő napsugár, ahogy felnézek a kék égre, és testem összerándul a fájdalomtól, amikor megérzem az éles követ a hátam alatt. Húsz perce gyakorlunk, de már negyedszer kerülök a földre; fejem körül szálas fű hullámzik. Zihálva lélegzem, arcomon verejtékcseppek gyöngyöznek, ezért inkább nem mozdulok, ott maradok hanyatt fekve a földön, élvezem a pillanatnyi békét.

Egyszerre csak Mather kerül látóterembe, fejjel lefelé látom, és remélem, hogy arcom hirtelen pirosodását az erőfeszítésnek tudja be. Akárhányszor visz földre, mindig nagyon jóképűnek találom. Olyan szép férfi, hogy az már fáj; ha váratlanul jelenik meg, rögtön széket kell keresnem, muszáj leülnöm, hogy hanyatt ne essek. Télországi hófehér hajának néhány tincse az arca mellett himbálózik, a többi vállig érne, ha nem fogná össze zsineggel. A mellkasát fedő bőrvért kiemeli erejét; szélessége mutatja: élete nagy részét azzal töltötte, hogy hadgyakorlatokban dolgoztatta izomzatát; karja feszes, bőre látszik a karvért alatt. Halvány arcát, nyakát, karját szeplők tarkítják; a Rania-síkság vakító napsütésének nyomai.

– Tizenegyből a legjobb hat?

Reményteli a hangja, mintha őszintén hinné, hogy esélyem van legyőzni őt, és erre a különös hanghordozásra homlokom önkéntelenül ráncolódik.

Felhördülök.

– Csak akkor, ha a következő hat nem közelharc.

Mather felnevet.

– Szigorú parancsot kaptam, hogy hagyjalak nyerni legalább egy kardcsörtében, mire William és a többiek visszatérnek.

Szemem összeszűkül, próbálom elfojtani hirtelen támadt hiányérzetemet. Sir, Geer, Henn és Dendera küldetésben járnak Tavaszföldön, nekünk, többieknek pedig itt kellett maradnunk. A táborban van Mather, a leendő király (aki a veszélyesebb küldetésekre megy, mivel születése óta a harc művészetére nevelték); Sir felesége, Alysson (akinek sosem volt tehetsége a hadviselés művészetéhez); Finn, aki szintén tehetséges katona (Sir szabálya: Mather mellett mindig lennie kell egy edzett harcosnak, aki szükség esetén fedezni tudja); és én, a vég nélküli kiképzés alatt álló árva lány (aki hatévnyi küzdelmes gyakorlás után még mindig „nem elég jó” ahhoz, hogy fontos küldetést bízzanak rá).

Igen, muszáj volt használni némelyik képességemet eleségfelderítő portyákon, időnként meg kellett küzdenem egy-egy katonával vagy a négy Ritmus-királyság valamelyikének mogorva polgáraival. Ám amikor Sir bevetéseket tervez Tavaszföldre, amelyek közvetlenül Télország javát szolgálják, és nem egyszerűen ellátmányt hozunk a menekülteknek, mindig van valami kifogása, miért nem mehetek velük: a Tavasz királysága túl veszélyes; a küldetés túlságosan nagy fontosságú; nem kockáztathatnak, hogy egy kamaszlányt vigyenek magukkal.

Mather nyilván látja, hogy ajkamba harapok, és pontosan tudja, mit jelent ez, mert fáradt-bosszúsan felsóhajt.

– Sokat fejlődtél, Meira. Tényleg. És folyamatosan fejlődsz. William csak biztosra akar menni, hogy közelharcban és nagyobb távolságra is ugyanolyan jól tudsz harcolni, mint bárki más. Azt hiszem, ez teljesen érthető és elfogadható.

Csalódott-bosszúsan nézek rá.

– Nem vagyok reménytelenül rossz közelharcban… csak nem vagyok a ti szinteteken. Kérlek, hazudj Sirnek! Mondd neki azt, hogy végre sikerült legyőznöm téged. Te vagy a jövendőbeli király… Benned megbízik.

Mather tagadón ingatja fejét.

– Bocsáss meg, én csak jóra tudom használni varázserőmet.

Arca megvonaglik, és eltelik egy pillanat, mire rájövök… Teljesen váratlanul ért, hogy hazudott. Hiszen nincs is varázsereje… illetve nem igazán, szóval ez nem bűvös erő, és éppen ezzel a hiányosságával küzdöttünk egész életünkben.

Felülök, letépek néhány fűszálat, hogy hirtelen támadt zavaromban legyen mivel babrálnom.

– Mire használnád a varázserődet? – kérdem. Hangom olyan gyenge, hogy szinte a semmiben lebeg.

– Úgy érted, azon kívül, hogy hazudjak Sirnek az érdekedben?

Mather hangja könnyed, de amikor végre nagy lendülettel felállok és feléje fordulok, belesajdul a szívem, olyan feszültséget látok arcán.

– Nem, nem… – szólalok meg hirtelen rebbenéssel. – Hanem… hanem, ha Télország mágiasztere újra ép egész lenne, és nem nővonalú, szóval olyan lenne, amit bármelyik uralkodó, legyen az király vagy királynő, alkalmazni tudna, mire használnád azt a varázserőt?

A kérdés olyan könnyen gördül le ajkamról, ahogy a patak vizében simára kopott kavicsot mozdítja a víz; mert én is nagyon gyakran görgettem ezt a gondolatot. Soha nem beszélünk Télország mágiaszteréről, a varázserő forrásáról, a medalionról, amit Tavaszföld királya, Angra Manu összetört tizenhat évvel ezelőtt, amikor tönkretette királyságunkat. Csak akkor kerül szóba, ha küldetésről beszélünk.

Mindig valami olyasmi kapcsán jön elő, hogy „Információt kaptunk, amely szerint a medalion egyik fele ekkor és ekkor itt és itt lesz”, ám úgy sosem beszélünk róla, hogy: „Még ha sikerül is a mi nővonalú mágiaszterünk két széttört darabját újra egyesíteni, honnan tudjuk, hogy működik-e a varázslat, ha egyetlen trónörökösünk férfi?”

Mather megmoccan, a füvet kaszabolja kardjával, mintha a pusztaság ellen vívna személyes háborút.

– Teljesen mindegy, mihez kezdenék vele… Nem mintha használhatnám…

– Egyáltalán nem mindegy – jegyzem meg elkomorulva. – Jó szándékkal…

De esélyem sincs befejezni a mondatot, bosszús elkeseredettséggel pillant rám.

– Nem. Ez nem így van – vág vissza. Minél tovább beszél, annál gyorsabban követik egymást a szavak; úgy áradnak belőle, hogy úgy érzem, neki is szüksége van arra, hogy kimondja, kibeszélje magából. – Teljesen mindegy, mit akarok tenni, milyen szándékkal; teljesen mindegy, mennyire vagyok jó vezető, milyen nagy akarattal és szorgalommal gyakorlok, nem leszek képes életet lehelni a megfagyott mezőkbe; nem tudok sorscsapásokat helyrehozni, erővel táplálni a katonákat, ahogy azt megtenném, ha használhatnám a mágiasztert. Télország lakói valószínűleg szívesebben látnának egy kegyetlen királynőt, mint egy jó szándékú királyt, mert ha királynőjük lenne, talán volna esélyük arra, hogy a varázslat újra a javukat szolgálja. Nem számít, mihez kezdenék én a varázslattal, mert a vezetőket éppen a rossz, a helytelen, a szabályokat áthágó dolgok miatt értékelik.

Mather liheg, arca feszült, mert hall minden szót, amit kimondott, és aggodalmai, gyengeségei ezzel feltárultak. Arcom belsejébe harapok, próbálom nem bámulni, ahogy összerezzen, és újfent a füvet kaszabolja. Nem lett volna szabad ennyire feszítenem a húrt, de valami mélyen legbelül mindig megrezdül bennem, és arra késztet, hogy mondjam, csak mondjam tovább, lehetőleg minél többet megtudjak a királyságról, amit még nem láttam soha.

– Bocsáss meg! – szólalok meg zihálva, zavaromban nyakamat dörzsölve. – Nem volt bölcs dolog tőlem, hogy ilyen érzékeny témát hozzak fel, amikor éppen fegyver van nálad.

Vállat von, de mintha nem lenne egészen meggyőzve.

– Nem, nem. Beszélnünk kell róla.

– Mondd ezt a többieknek is! – mordulok. – Elrohannak mindenféle küldetésre, aztán vérző sebekkel jönnek vissza, és azt mondják: „Legközelebb sikerülni fog… Aztán megszerezzük a másik felét is, a közös cél érdekében szövetségekbe tömörülünk, együtt megdöntjük Tavasz hatalmát, és megmentünk mindenkit.” Mintha az olyan könnyű lenne. Ha pedig tényleg olyan könnyű, miért nem beszélünk róla többet?

– Azért, mert túlságosan fáj – feleli Mather. – Ilyen egyszerű.

Erre elhallgatok. Szemébe nézek, hosszan, elgondolkodón. Tudni akarom, mire gondol.

– Egy napon megszűnik majd ez a fájdalom.

Mi, menekültek ezt ígérjük mindig egymásnak akkor is, amikor küldetésbe megyünk, akkor is, amikor a küldetésből véresen, fájdalmas sebekkel térünk vissza, akkor is, amikor a dolgok nagyon rosszra fordulnak, és rémülten összebújunk. Jobbra fordul a sorsunk… egy szép napon.

Mather visszacsúsztatja kardját a hüvelybe, keze mozdulatlan a markolaton, aztán két lépést tesz felém, és két tenyerét vállamra simítja. Összerezzenek, szemem rebben, hirtelen felnézek rá; ekkor észreveszi a mozdulatát, és rögtön elhúzza a kezét.

– Egy szép napon… – mondja egyetértőn, de feszes hangon. Ökölbe szorítja, majd kiegyenesíti ujjait, amelyek az imént a vállamra simultak; a látványtól izgalom örvénylik bennem. – Most csak arra kell koncentrálnunk, hogy visszaszerezzük a medalionunkat, hogy újra királyságként léphessünk fel, és szövetségeseket szerezhessünk magunk mellé, akikkel egyesülve hadat indíthatunk Tavaszföld ellen. Ó, és persze mindenképpen el kell érnünk, hogy amikor vívsz, többre legyél képes, mint hogy lefekszel a földre.

Kissé gúnyosan felnevetek.

– Pompás, felség.

Mather megrezzen, és tudom, mitől. Attól, hogy királyi címén szólítottam. Azon a címen, amit használnom kell. Ez a szó, felség, az átléphetetlen határ, amely elválaszt minket, amely tisztes távolságot tart közöttünk; köztem, a kiképzés alatt álló árva katonalány és leendő királyunk között. Bármilyen rettenetesek a körülményeink, bármennyire tény, hogy együtt nőttünk fel, mosolya bármennyire megborzongatja testem idegszálait, ő akkor is ő, és én akkor is csak én vagyok; és igen, muszáj, hogy egy napon uralkodótársa legyen, de igazi hölgy, hercegnő, nem az a lány, aki vele kardozik.

Mather ismét kivonja kardját, miközben én a magas növényzet között saját messze repült pengémet keresem, és újra a feladatra koncentrálok, nem arra, hogy tekintetével követ, amint a magas, megsárgult fűszálak között kutatok. A tábor csak néhány lépésnyire van előttünk; a vad, füves síkság jól álcázza halványbarna és sárga foltos sátrainkat. Az utóbbi öt évben ez jelentette nekünk a biztonságot, valamint az, hogy a Rania-síkság nem túl vendégszerető az utazókhoz; így lehetett ez a siralmas vidék az otthonunk… legalábbis valami olyasmi, ami otthonra emlékeztet. Ez jutott nekünk.

Szünetet tartok a keresésben. Egyre nagyobb súly nehezedik a vállamra. Elég messze vagyunk Tavaszföldtől ahhoz, hogy ne vegyenek minket észre, de elég közel ahhoz, hogy gyors felderítő műveleteket tudjunk végrehajtani; mindössze öt sátorból áll a tábor, a sátrakon kívül egy karámunk van a lovaknak, és még kettő a teheneinknek. Rajtunk kívül nem lakik senki ezen a vidéken. A Rania-síkság még a Nyár Királyság tikkasztóságához viszonyítva is kopár, száraz és nagyon meleg; nincs itt semmi. Abszolút semmi. Ezért nem akarja meghódítani ezt a földet Primoria nyolc királyságának egyike sem. Három évünkbe telt, mire sikerült kertet kialakítva néhány satnya zöldséget termesztenünk; ez messze nem elég ahhoz, hogy olyan növényzet terjedjen el a síkságon, amiért érdemes lenne háborúzni érte. Annyi mágiaszter-varázslatot kéne kibocsátanunk, ha termővé akarnánk tenni a földet, hogy az már egyáltalán nem érné meg; a naplemente-bámulásból pedig semmi haszon nem származik.

Ám az a kevés, ami van, elég ahhoz, hogy életben maradjunk mi nyolcan. Nyolcan abból a huszonötből, akiknek sikerült elmenekülnie Télország eleste után. Amikor arra gondolok, hogy eredetileg mennyien voltunk, összerándul a gyomrom. Királyságunkat több mint százezer télországi lakta; többségüket lemészárolták Tavaszföld támadó katonái, akik megszállták országunkat. Azok a kevesek, akik nem estek áldozatul az öldöklésnek, most Tavaszföldön, munkatáborokban sínylődnek; miattuk érdemes kibírni ezt a nomád életet. Azok a foglyok Télországot jelentik; részei, maradékai annak az életnek, amelyet élnünk kellene, és megérdemlik – mindannyian megérdemeljük –, hogy igazi életünk, igazi királyságunk legyen.

És bármeddig folytatja Sir velem szemben ezt a szigorúságot, hogy csak kisebb küldetésekre enged, nem számít, milyen gyakran jut eszembe, vajon a medalion két darabjának megszerzése elég lesz-e ahhoz, hogy szövetségeseket szerezzünk és felszabadítsuk királyságunkat, mindenképpen segíteni fogok. Tudom, hogy Sir pontosan tudja, milyen elkötelezettség lüktet bennem; tudom, hogy megérti, mennyire osztozom vágyában, hogy Télországot visszaszerezzük. És eljön majd a nap, amikor már nem teheti meg, hogy mellőz engem.

Tizenkét éves koromban egyszer elmentünk Yakimba, az egyik Ritmus-királyságba; egy keskeny sikátorban férfiak egy csoportja sarokba szorított bennünket, Sirt és engem; barbár, uszító évszakiaknak neveztek minket. Azt akarták, hogy öljük meg egymást; így az ő királynőjük betörhetett volna a földünkre, végigkutathatta volna királyságunkat, hogy megtalálja azt, aminek elvesztéséért az Évszak-királyságokat okolják: Primoria varázslatforrását, a mélyen a föld alatt hosszan elnyúló bűvösségbarlangot, amely felett négy királyságunk elhelyezkedik.

– Tényleg azt akarják, hogy irtsuk ki egymást? – kérdeztem Sirt, miután sikerült elmenekülnünk. Egyiküket én magam győztem le, de ahogy menekülés közben lehorzsoltuk a sikátor egyik falát, büszkeségem zavart szégyenné változott.

Valahol az Évszak-királyságok alatt hatalmas, lüktető varázsgömb lebeg; és a mi királyságunkban magasodó Klaryn hegységben volt bejárat ehhez a varázsgömbhöz. A bűvösségbarlang járatrendszere csak a négy Évszak-királyság területét érinti, de Primoria, vagyis a Ritmus- és Évszak-királyságok minden királyának és királynőjének megvan a maga mágiasztere; annak varázslatát királyságaik segítésére használhatják. A négy Ritmus-királyság azért gyűlöl minket, mert csak tárgyakban maradt varázslatuk: tőrben, pálcában, nyakláncban, gyűrűben. Azért gyűlölnek minket, mert hagytuk, hogy a varázsgömbhöz, a mágiaglóbuszhoz vezető bejáratot betemesse az idő, a hegyomlások és az emlékezet, mert mi közvetlenül a varázslat fölött élünk, és nem dúljuk fel királyságainkat, hogy leássunk, és még több varázslatot szerezzünk.

Sir megállt, leguggolt hozzám, aztán az út széléről felkapott egy maroknyi olvadó havat.

– A Ritmus-királyságok irigyelnek minket – mondta a latyakos lére nézve. – A mi királyságunkban egész évben tél van, gyönyörű hó és jég, míg az ő királyságaikban váltakoznak az évszakok. El kell viselniük az olvadást és a tikkasztó hőséget is. – Ekkor rám kacsintott, és legszebb mosolyával nézett; ritka kegy, amitől kellemes hűvösség áradt szét bennem. – Sajnálnunk kéne őket.

A barnás latyak láttán elfintorodtam, de önkéntelenül elmosolyodtam én is vele együtt; nagyon jólesett, hogy bajtársának érezhettem magamat. Soha nem éreztem magamat télországibbnak, a királyság megmentéséért harcolók közé tartozónak, mint abban a pillanatban.

– Jobban szeretném, ha egész évben tél lenne – mondtam.

Mosolya eltűnt.

– Én is.

Ez volt az első alkalom, hogy éreztem: tudja, milyen erős elszántság van bennem. Ám bármilyen gyakran bizonyítok, sohasem sikerül legyőznöm a korlátozásokat, amelyeket szigorúan törekvéseim útjába állított; ám ez nem akadályoz meg engem abban, hogy folyamatosan próbálkozzam. Mindannyian ezt tesszük: próbálunk élni, életben maradni, és minden körülmények között arra törekszünk, hogy királyságunkat visszaszerezzük.

Gyakorlókardomat letaposott füves részen találom. Az erőfeszítéstől megfeszülnek izmaim; felkapom a kardot, ádáz tekintettel nézek Mather felé, aki azonban nem rám néz, hanem mögém, valamit lát a síkságon. Arckifejezése kifürkészhetetlen, mintha fátyol mögött rejtőzne, amely egyszerre teszi tökéletes uralkodóvá és kiállhatatlan baráttá.

– Mi az? – kérdem, tekintete irányát követve. Négy alak poroszkál felénk; körvonalaik homályosak, bizonytalanok; remegő hőség, hőhullámos délibáb, illúzió. De olyan nagy távolságból is összetéveszthetetlenül felismerhetőek; megkönnyebbülten sóhajtok fel.

Egy, kettő, három, négy.

Visszatértek. Mindannyian. Túlélték.

2

MATHER HIRTELEN FELKIÁLT, hangja a füves pusztaság felett száll:

– Itt vannak!

A táborból Sir felesége, Alysson, szoknyáját felkapva siet elő, otthagyva a fövő ételt; Finn pedig az egyik sátorból orvosi táskával rohan ki.

Ledobom a kardot, követem Mathert; csak a közeledő alakokra figyelek. Az ott Sir? Túlságosan előrehajol a nyeregben? Megsérült? Nyilván. Ketten Tavaszföld fővárosába, Abrilba mentek, másik két emberünk pedig Tavaszföld egyik tengeri kikötőjébe, Lyniába szivárgott be. Egyik város sincs túl mélyen az ellenséges terület határa mögött, mégis Angra területén vannak, és bármilyen küldetést indítunk oda, az mindenképpen vérontással jár.

Mather és én érünk oda előbb. Finn, bár elég testes, lehagyja Alyssont, és alig néhány másodpercre marad le mögöttünk. Rögtön kötést és gyógykenőcsöket ránt ki a táskájából.

Dendera lezuhan lováról, a földön görnyedve zihál. Negyvenes éveinek végén jár, Alyssonnal egyidős, télországi ősz haja arcába hull; szeme és szája körül alig észrevehető ráncok vonalai látszanak.

Egyik karját keresztbe simítja derekán, majd Greer felé fordul, nézi, ahogy leszáll a nyeregből.

– A lába – súgja Dendera, és már mutatja is Finn-nek, hol van a vágás Greer combján.

Greer int, hogy Finn inkább Dendera sebével foglalkozzon.

– Ő sokkal rosszabbul van – mondja. Homlokát a nyeregkápára szorítva, fegyelmezetten, mélyen, egyenletesen szívja be, fújja ki a levegőt. Rövid, elefántcsontszín haját vér és verejték tapasztja fejéhez. Szinte fel sem merül bennünk, hogy ő a legidősebb a csoportban; életkorát rendületlen eltökéltsége rejti; minden feladatot, bármilyen küldetést elvállal.

Dendera mellett Henn csusszan le a nyeregből; Dendera egyik karját a vállára húzva támogatja. Úgy öleli, hogy önkéntelenül elkapom róluk tekintetemet, mintha valami nagyon meghitt jelenetet látnék. Nem kéne másnak éreznem, mást látnom bele. Mindig ilyenek vagyunk egymással. Nem család vagyunk, hanem összeverődött sereg, Sir a parancsnokunk. Ám önkéntelenül arra gondolok, hogy ha a helyzetünk jobb lenne, Dendera és Henn nem akarnának-e igazi családot alkotni, alapítani.

Mind a négyüknek vérző sebeik vannak; ingük elszakadt, a rögtönzött kötéseken barna és vörös foltokat ütött a beszáradt és friss vér. Sir az egyetlen, aki könnyeden száll le a lováról, és egyenesen áll a lábán; magas, mozdulatlan, és szenvtelenül szemlél minket. Olyan sok időt töltök Mather társaságában, hogy jobban kéne tudnom értelmezni érzelemtelen arckifejezését. De csak állok ott dermedten, testem képtelen mozdulni az aggodalomtól; nem tudok segíteni Finn-nek és Mathernek a sebkötözésben.

A lovakat, a nyeregtáskákat pásztázom tekintetemmel. Sikerült megszerezniük a medalion felét?

– William! – Alysson kiáltását halljuk, majd néhány szívdobbanásnyi idő után ő is megjelenik, a sérülésekkel mit sem törődve férjére veti magát. Sir átöleli feleségét, apró testét felemeli a földről; olyan ez a látvány, mintha medve ölelne rongybabát; erő és hatalom a törékenység és jámbor szelídség mellett. Egymáshoz simulnak; a sebezhetőség ritka pillanata ez.

Sir leteszi a feleségét.

– Lyniában van. Aznap került oda, amikor elindultunk innen.

Finn leereszti a maroknyi kötszert, amit az imént még Greer lábához nyomott. Mather felnéz; éppen egy kis vizestömlőből itatja Danderát. Mohón szívom magamba a forró, nehéz levegőt, a gondolataim vadul kavarognak.

Télország eleste óta kerestük a medaliont egész Primoriában, de csak vagy tucatszor fordult elő, hogy sikerült hírt szereznünk arról, hol lehet egyik vagy másik fele. Angra az egyik felét folyton máshová viszi, Tavaszföld egyik városából a másikba, a városokból Primoria gazdátlan, eldugott településeire, a Paisel-hegység közelébe, tengeri kikötőkbe, hogy nehezebb legyen mindkét felét megszereznünk.

Most közelebb jutottunk hozzá. Ugyanolyan izgatottsággal tölt el ez a hír, ahogy másokat is. Tudom, mit éreztek vagy érezhettek azelőtt, hogy sebesülten, elgyötörten visszaérkeztek a táborunkba. Sir biztosan visszaküld érte valakit. A friss, kipihent emberek a legjobb katonák, ezért nyilván nem olyan embert küld, aki most érkezett vissza. Ez azt jelenti, hogy…

Hirtelen Sir felé fordulok; látom, hogy Mathert nézi, tetőtől talpig végigméri, majd ugyanezt teszi Finn-nel is.

– Ti ketten… induljatok azonnal! – adja ki a parancsot. – Hamarosan ismét elviszik onnan, mivel tudják, hogy elmenekültünk.

Erőt merítek.

– Mindenkire szükség van. Én is velük megyek.

Sir úgy néz rám, mintha el is feledkezett volna arról, hogy ott vagyok. Elkomorul, a fejét ingatja.

– Most nem. Mather, Finn, készüljetek. Tizenöt percen belül indulás. Most pedig menjetek!

Finn elsiet, hája reng körülötte, ahogy siet vissza, a táborba. Gondolkodás nélkül engedelmeskedik, ahogy mindig mindenki.

Kezemet ökölbe szorítva nézek fel Sirre.

– Meg tudom csinálni. Velük megyek.

Sir megragadja lova kantárját; gyalog indul a tábor felé. Mindenki beáll mögé, együtt vonulnak, csak Mather marad hátra. Nyugodt tekintettel néz minket.

– Nincs időm most megvitatni ezt – csattan fel Sir. – Túl veszélyes.

– Nekem túl veszélyes, de a leendő királynak nem az?

Sir rám néz, ahogy mellette lépdelek.

– Sikerült Mathert közelharcban legyőznöd?

Arcom önkéntelenül grimaszba rándul. Sir ebből tudja a választ.

– Ezért túl veszélyes neked. Túl közel vagyunk a célhoz, nem vállalhatunk ilyen kockázatot.

Magas fű csapódik csípőmnek, csizmám minden lépésnél a porba csap.

– Téved – mordulok. – Segíthetek. Én…

– Segítesz.

– Ó, persze, az a zsák rizs, amit múlt ősszel zsákmányoltam, megmentette királyságunkat.

– Ott segítesz, ahol vagy – helyesbít.

Megragadom a karját, így akarom megállítani. Felém fordul; arca, ősz szakálla földes, véres; elefántcsontfehér szálak állnak ki arca bőréből. Fáradtnak tűnik; mintha azon gondolkodna, hogy tegyen-e még egy lépést vagy összeessen.

– Én többre vagyok képes – szólok zihálva, zaklatottan. – Készen állok, William.

Egyszer apának szólítottam. Mesélt nekem az igazi szüleimről, akik Télország fővárosa, Jannuari utcáin haltak meg, amikor Tavaszföld elfoglalta országunkat, és hogy felkapott engem, aki akkor még csecsemő voltam, ő mentett meg; mindezek alapján nyolcévesen teljesen logikusnak tűnt, hogy apának szólítom az embert, aki felnevelt. Erre azonban annyira elvörösödött, hogy attól tartottam, menten vért fog hányni, és úgy rám mordult, ahogy addig sohasem tette. Azt mondta, hogy nem az apám és soha, de soha ne szólítsam így többé. Azóta csak a nevét vagy a címét használom, vagy valami más, tiszteletteljes módon szólítom meg. De apának nem hívom. Apának sosem.

Azóta ő nekem Sir. Igen, uram. Nem, uram. Yes, Sir. No, Sir. Nem vagy az apám, és én sosem leszek a lányod, és gyűlölöm, hogy csak te vagy nekem, Sir.

Úgy tesz, mintha nem is venne észre, csak vezeti a lovát, előrelépdel, a tábor felé. Döntései véglegesek, semmilyen érv, semennyi érvelés nem változtatja meg elhatározását.

Nem mintha ez valaha visszatartott volna attól, hogy tovább érveljek.

– Ez nem elég! Nem hibáztathatom azért, hogy a leghatékonyabbnak tartott módszerrel akarja megmenteni a királyságunkat, tudom, hogy én is tehetek Télországért.

Néhány lépéssel mögöttem Dendera felhördül; még mindig Henn nyakába kapaszkodik.

– Meira – szólal meg elgyötört hangon. – Kedves Meira, örülj, hogy rád még nincsen szükség.

Hirtelen feléje fordulok.

– Attól, hogy te legszívesebben ruhákat foltoznál, még nem minden nőnek ez a vágya.

Szája elkerekedik a csodálkozástól, én pedig gyorsan behunyom a szememet.

– Nem úgy gondoltam – sóhajtok szabadkozva, és erőt véve magamon ránézek. Már erősebben támaszkodik Hennre; szeme csillog. – Úgy értem, nem kéne téged kényszeríteni, hogy harcolj, amikor nem akarsz harcolni, engem pedig nem lenne szabad visszatartani a harctól, ha harcolni akarok. Ha Sir engem engedne, talán neked nem kéne küldetésekre menned. Mindenki jól járna.

Dendera sértettsége egy cseppet sem látszik enyhülni, de Sir felé pillant, fájdalma mögött a remény halvány rezzenését látom. Korábban olyan volt, mint Alysson; a tábor körüli teendőket látta el, egészen addig, amíg Sir rossz helyzetbe került; szüksége volt rá a küldetésekben, én pedig élelemszerző portyákra mehettem. Dendera sosem mondott ellent a parancsnak; akkor sem, amikor Sir kiképzés alá vonta, és akkor sem, amikor ilyen küldetésekre küldte. De elég csak egyszer a szemébe nézni ahhoz, hogy tudjuk, mennyire elborzasztja ez az élet, mennyire szeretne inkább újra a táborban dolgozni. Legalább annyira feszélyezik a fegyverek, mint engem az, hogy női ruhát viseljek.

Mather nagy léptekkel jön felém a fűben; arra gondolok, hogy talán beszélni akar, a feszültséget próbálja csökkenteni. Ám néhány lépés után a fűre nyeklik, mintha benyelte volna a föld, és nem eresztené. Elborzadva látom, hogy a bokájához kap.

– Aúúúúú! – jajdul fel.

Sir rémülten hajol le hozzá.

– Mi történt?

Mather előre-hátra ringatózik; arca meg-megrándul a fájdalomtól. Mindenki látja, mert mindenki közelebb lép hozzá.

– Meira legyőzött az előbb, amikor gyakoroltunk. Nem is mondta? Teljesen kiterültem. Nem hiszem, hogy el tudnék menni Lyniába.

Sir arcán kisimulnak a ráncok.

– Jól láttam, hogy futva jöttél elénk?

Mather szeme sem rebben, ugyanúgy ringatózik előre-hátra, homloka ráncban.

– Nagyon fájt, de akkor is futottam.

Lélegzet-visszafojtva figyelem, mi fog történni; csak akkor veszek levegőt, amikor Sir rám néz. Mather szélesen vigyorogva diszkréten rám kacsint.

– Legyőzted? – kérdi Sir hitetlenkedve.

Vállat vonok. Szörnyű rosszul tudok hazudni, ezért ennyiben hagyom. Mather segít nekem. Elpirulok, forrósodik az arcom.

Sir nyilván tudja, hogy hazudunk, de nem kockáztatja, hogy Mathert küldje, mivel fennáll az esélye, hogy valóban sérülést szenvedett. Benne bízik. Benne jobban bízik, mint bárki másban.

Eltelik néhány másodperc, mire Sir megmozdul; halántékát dörzsöli, és orrán át, lassan, mély levegőt vesz.

– Segíts Mathernek visszamenni a táborba, aztán fogd a csakramodat!

Erősen türtőztetnem kell magamat, hogy ne sikítsak fel, olyan édes a győzelem íze, de képtelen vagyok teljesen uralkodni magamon; nyaffanó hang tör fel torkomból, kibukik még mindig félreálló számon. Sir csak áll, aztán fogja a lovát, és megújult elhatározással a táborba vonul, mintha nem akarna szembenézni velem most, hogy engedett nekem. Mindenki elindul utána, én pedig ott maradok, hogy segítsek a lerokkant Mathernek.

Amikor a többiek már hallótávolságon kívülre kerültek, lerogyok melléje a földre, és átölelem.

– Az uralkodók hosszú sorában te vagy a kedvenc uralkodóm! – hebegem a vállán.

Keze mozdul, átölel, megszorít egyszer, és testemen édes borzongás fut végig, amikor rádöbbenek, hogy… hiszen… mi… ölelkezünk.

Rögtön felpattanok, kezemet nyújtom feléje, és egészen biztos vagyok abban, hogy arcom vörösödése nem múlik el, megmarad, amíg élek.

– Vissza kell mennünk.

Mather megfogja a kezemet; én felfelé húznám, ő lefelé húz, így nem tudok elmenni.

– Várj!

Elfordul, keres valamit a zsebében; fél térdre ereszkedem melléje, homlokom enyhén ráncolódik. Amikor újra felém fordul, arca komoly; gyomrom mélyén az idegesség gombóca még jobban felfúvódik. Tenyere közepén kerek darab lapis lazuli fekszik; réges-régen Télország lakói ezt a ritka követ is bányászták a Klaryn-hegységben.

– Néhány éve találtam, amikor Őszföldön laktunk – szólal meg. Tekintete ellágyul. – William éppen Télország gazdaságáról tartott nekünk előadást. Akkor találtam. Arról beszélt, hogy a Klaryn-hegységbeli bányáinkból szenet, ásványokat és drágaköveket termeltünk ki. És ezt rögtön az óra után láttam meg. – Elhallgat. Tekintetében látom a gyereket, aki akkor volt. Nyolc éve költöztünk Őszföldre; ő nagyon ifjú herceg volt, aki katonává akart érni, én pedig árva lány, aki semmit nem akart jobban, mint hogy joga legyen mindig mellette lenni. – Szerettem arra gondolni, hogy valami varázslat volt – folytatja. Tekintete elkomorul.

– Arról szólt a lecke, hogy az Évszak-királyságok alatt bűvösségbarlang húzódik; a mi országainkat közvetlenül éri ez a varázserő, és azzal, hogy Angra kettétörte Télország mágiaszterét, egyetlen gyors csapással elvette tőlünk a varázserőt, és azt akartam hinni… muszáj volt azt hinnem… hogy máshol is szerezhetünk varázst. A mi világunk kiegyensúlyozottnak tűnik… Négy királyság, amelyek mindegyikében örökké ugyanaz az évszak uralkodik; négy királyság, amelynek mágiasztere, varázsereje van, ha úgy tetszik, nővonalon öröklődik, négy másik, ahol ugyanez férfiágú. Rá kellett jönnöm azonban, hogy világunk egyáltalán nem kiegyensúlyozott; az uralkodóknak kedvez, akiknek van varázserejük, a néppel szemben, akiknek nincs; alattvalóikkal, polgáraikkal szemben… más uralkodókkal szemben, akiknek a mágiasztere eltörött. És gyűlöltem, hogy én olyan… – hangja elakad, csak hosszabb csend után képes folytatni. – Gyűlöltem, hogy olyan… tehetetlen vagyok.

Összeráncolom a szemöldökömet.

– Egyáltalán nem vagy tehetetlen, Mather.

Vállat von, ajkán ismét félmosoly játszik.

– Ez a lapis lazuli legalább valami kapcsolat Télországhoz. És az, hogy nálam volt, azt hiszem, segített, hogy erősebbnek érezzem magamat.

Ajkamba harapok, mert feltűnt, hogyan kerülte meg azt, amit mondtam. Megfogja a kezemet, tenyerembe görgeti a követ.

– Azt akarom, hogy a tiéd legyen.

Szédülés áramlik szét bennem, mert Mather nem engedi el a kezemet, nem kapja el rólam a tekintetét. Szeme csillog… és ez a csillogás azt jelenti, hogy fontos neki. Gyermekkora egy darabját adja át nekem.

Közelebb emelem szememhez a követ, hogy a halványuló napfényben jobban lássam. Végtelenül kék; nem nagyobb egy pénzérménél; felületén sötétebb, azúros erek futnak.

Az elveszett bűvösségbarlangon kívül varázslat csak Primoria nyolc királyságának királyi mágiasztereiben létezett; ezeket a mágiasztereket csak az uralkodó használhatta, szükség esetén. Felfoghatatlan, hogy varázslat lehet ilyen kis tárgyakban, mint ez a tenyerembe simuló, jelentéktelennek látszó kis kék kő. De tudom, Mather hinni akarja, hogy ebben a kőben varázserő lakozik: van úgy, hogy ha hiszünk valamiben, ami nálunk hatalmasabb, segít eljutni arra a pontra, ahol elég, ha önmagunk vagyunk; akár van varázslat, akár nincs.

– Nem mintha azt gondolnám, hogy bajod eshet – teszi hozzá. – Csak nekem néha segített, hogy nálam volt Télország egy darabja.

Megszorítom a követ, jóleső hűvösség gyűlik szívem körül, a lassú, egyenletes dobogás alatt.

– Köszönöm – mondom, bokájára pillantva. – Mindent köszönök.

Fejét ingatja.

– Nincs mit köszönnöd. Ugyanúgy megérdemled, hogy harcolhass a hazánkért, mint bármelyikünk.

Nem is tudom, hová nézzek. Még mindig kettesben vagyunk a táboron kívül; nincs más körülöttünk, csak az enyhe szél fútta fű és néhány csenevész bokor.

– Csomagolnom kéne.

Mather bólint. Arca ismét kifürkészhetetlen, rezzenéstelen, megint magára vette a kifejezéstelenség őrjítő álarcát. Tettetett sántítással megyünk vissza a táborba; jobb karja vállamra támaszkodik, ezzel is segítünk elhitetni a csalárdságot. Bal karommal a derekát tartom, jobb tenyeremben a lapis lazuli. Alig tudok rendesen levegőt venni, annyira érzem, annyira édes-feszélyes izgalom, hogy teste a testemhez simul; és amikor a szemébe nézek, azt az életet látom, amiért Sir elmondása alapján mindannyian harcolunk. Egyszerű és boldog élet; csak Mather és én Télországban, kényelmes kunyhóban,

De ő nem csak Mather… Ő maga Télország. Mindig is Télország lesz, Télország mindenekfelett, és az ő jövőjében nem kunyhó van megírva, hanem palota.

Ezért segítek neki a tábortűz közelébe jutni, és sietek összecsomagolni mindazt, ami szükséges az útra; csendben mozgok, csendben tevékenykedem, mert a hallgatás sokkal, sokkal könnyebb, mint a beszéd. És most végre azt tehetem, amit mindig is tenni akartam; a királyság ügyét szolgálhatom.

3

NYOLCÉVES VOLTAM, amikor újra más helyre költöztettük a tábort, hogy megnehezítsük Angrának a keresést. Akkor Őszföldre mentünk. Egészen a költözésig nem láttam mást a világból, nem jártam az Eldridge-erdőségbeli nyomorúságos táborunk határain túl. Akkor azonban a délebbi erdeik felé menet áthaladtunk Őszföld fővárosa, Oktuber utcáin; illetve nemcsak áthaladtunk, hanem szekereinket megtöltöttük, lovainkat felmálháztuk ellátmánnyal.

Őszföld annyira hasonlított a dús lombú Eldridge-erdőséghez, mint a hópehely a lánghoz. Eldridge sűrű párássága ismeretlen volt Őszföld száraz hűvösében. Őszföld sárga-vörös erdei álmosan, hulltlevél-ropogósan, tikkasztó meleggel, élénk színekben leledztek. Oktuber területén rozoga pajták sorakoztak és sátrak: rozsdabarna, azúr és napnarancs színű sátrak; kristálykék égbolt ragyogott felettünk; éles, csodálatos kontraszt az őszi királyság földtónusaihoz. Ám az őszföldiek ejtettek igazán ámulatba: gyönyörű emberek.

Hajuk dús, éjsötét fürtökben hull alá, ring az Ősz sátorvárosain át kígyózó utak felvert porában. Bőrük ugyanolyan rézbarna, mint egyes fáikon a levelek, csakhogy a falevelek ráncosak, szárazak, míg az ősziek arca bársonyosan sima.

Megérintettem bőrömet; olyan világos, mint a felettünk sodródó felhők; ujjaimat végigsimítottam a vakítóan fehér hajamat takaró sapkán. Egész életemben csak télországi menekültek között voltam. Addig soha, egyetlenegyszer sem jutott eszembe, hogy vannak emberek, akik nem úgy néznek ki, mint mi, ám amikor éjfekete szemeket láttam és buja, szép barna bőrt, azt kívántam, bárcsak az én bőröm is ilyen gyönyörű árnyalatú, az én kék szemem is sötét titok lenne.

Elmondtam ezt a kívánságomat Alyssonnak, akinek az volt a feladata, hogy Matherre és rám vigyázzon, nehogy valami bajba keveredjünk, miközben a többiek az ellátmányt gyűjtötték össze. Vallomásom hallatán Alysson szemöldöke összerándult.

– A világ tele van kedves, szép emberekkel, Meira. Fogadni mernék, hogy van valahol egy őszföldi lány, aki ugyanúgy szeretné, ha hószínű lehetne a bőre, ahogy te földszínűre vágysz.

Gyorsan körbepillantottam, de nem láttam, hogy valaki minket nézne, legalábbis nem olyan vágyódással, ahogy én néztem őket. Megigazítottam a sapkámat.

– Akkor miért kell elrejtenünk a hajunkat?

Alysson keze is a hajához rebbent; ő nagy kék kendővel takarta el. Visszatekintve azt hiszem, hiába takartuk el a hajunkat, az emberek elég hamar rájöttek, kik vagyunk; előbb a sapkákat és kendőket vették észre, amelyekkel hajunkat fedtük el, halvány bőrünket és kék szemünket látták, aztán azt, hogy milyen furcsán viselkedünk. Sir azonban tántoríthatatlan volt; sosem engedett abból, hogy legalább próbáljuk meg álcázni magunkat, nehogy Angra tudomást szerezzen hollétünkről.

Alysson mély sóhajjal érintette meg arcomat. Ujjai hűvösen simítottak.

– Nem kell örökké rejtőzködnöd, eltakarnod magadat, kicsim. Eljön az idő, amikor a mi külsőnk nem tűnik ki a környezetünkből, hanem beleolvad.

Nem hiszem, hogy úgy értette volna, hogy Tavaszföldbe olvadunk.

Nehéz, fekete kabátom zsebébe mélyesztem kezemet. A vastag gyapjú leng a hátamra, vállamra szíjazott fegyverek körül. A kabát csuklyája eltakarja fejemet, árnyékával rejt, ahogy könnyed léptekkel haladok a földúton. Az égen félhold világol, éjféli sötétség borul rám. Néhány pillanatonként kilesek a csuklya alól; Lynia falait látom magam előtt, az út végén a kaput, a kapu mellett pislákoló fáklyákat és néhány tavaszföldi őrt.

Hideg borzongás fut végig gerincemen, de a tartásom nem változik; magabiztosan lépdelek, sőt minél közelebb jutok Lynia északi kapujához, annál hetykébben ringó léptekkel haladok tovább. Balra a Feni folyó csobog; ez Tavaszföld északi határa. Vize a Destas-tengerbe ömlik. A kapuhoz kőből és fából rakott széles hídon át lehet eljutni; egyik végén Lynia van, a másikon a Rania-síkság. Tekintetem egy pillanatra a sötét mezőre rebben, aztán gyorsan előrefordulok. Jó, ha az ember észben tartja a menekülési útvonalat.

Tavaszföld királysága tőlem jobbra terül el; teljesen más, mint a Rania-síkság kietlen, füves pusztasága. Napvilágnál lankás hegyeket és dús zöld növényzetet lehet látni szerte a vidéken; virágzó cseresznyefaerdőket, a szivárvány minden színében pompázó vadvirágos mezőket. Éjnek évadján azonban Tavaszföld sokkal jobban hasonlít igazi valójára: árnyékokba burkolózik, mindent átitat a fekete sötétség.

Nem tartott sokáig az út Lyniába; legalábbis a Finn diktálta nyaktörő sebesség mellett. Alig több mint két napja voltunk úton, amikor elértük a kikötővárost. Egy elhagyott pajtában rejtettük el lovainkat, megvártuk, amíg besötétedik, majd szétváltunk, hogy egyikünk északról, másikunk délről közelítse meg a várost. Lyniába bejutni a feladat könnyebbik része. Kijutni izgalmasabb lesz.

Előttem egy másik utazó igyekszik az úton. Férfi. Görnyedten ül a nyeregben. Ő ér előbb az őrökhöz, valami olyasmit motyog, hogy másnap munkát akar keresni Lynia kikötőjében. Néhány pillanatnyi halk motyogás után akadékoskodás nélkül beengedik. Szívem a torkomban dobog. Finn és én óvatosan kérdezősködtünk, és megtudtuk, hogy Lynia falainál és kapuinál megerősítették az őrséget, így lehetetlen észrevétlenül bejutni. Lehetséges azonban Tavaszföld polgárának álcázva, az őrök engedélyével és áldásával besétálni a kapun. Nyugodt léptekkel közelítek a kapu felé.

– Állj! – parancsol rám az egyik őr, kezét kinyújtva állja el az utamat. Egy lépést hátrálok, óvatosságból, hogy arcom árnyékban maradjon, ne vetüljön rám a kétoldalt égő fáklyák fénye.

– A Táncoló Virág fogadóba megyek – közlöm. Finn és én ezt a fedőtörténetet találtuk ki. Hangom halk és mély, igyekszem a lehető legjobban rejteni, hogy lány vagyok. – Munkaügyben találkozom valakivel.

Ez nem egészen hazugság. Illetve a Táncoló Virág fogadó hazugság. Sir beszélt nekünk róla és más, lyniai nevezetes helyekről. De nem oda igyekszünk, hanem a helytartóságra, Lynia vezetésének székhelyére, ahol Sir szerint a medalion egyik fele található. Szemem rebben, elnézek az őrök – mind az ötük – mellett, a Lynia épületei közül kimagasló, kör alakú tornyot szemlélem. A város közepén van, legalább félórás út.

Aztán ismét az őrökre nézek. Ketten engem figyelnek, a többiek hanyagul a falhoz támaszkodnak; mellvértjeik ragyognak a lebbenő fáklyafényben; ezüst páncéljaikon fekete napkorong a jel. Angra napja. Nem igazán tudom, mennyivel erősebben tudnám ökölbe szorítani kezemet; körmöm így is a tenyerembe váj.

– Elég sokan jönnek munkaügyben ezen az órán. Furcsa, nem? – kérdi az egyik őr, fejét oldalra biccentve. Tavaszszőke haja koponyájához lapul, zöld szeme áttetszőnek tűnik a tűz fénye és a sötétség elegyében. Pontosan erre számítottam.

Kihúzom magam, fejem hátrafelé biccen, csuklyám csak annyira csúszik hátra, hogy a fáklya lángja éppen láthatóvá tegye arcomat. A tűz ragyogása eltünteti szemem kék árnyalatát, ahogy az ő zöld szeme sem eredeti színében látszik. Tavaszföld lakóinak bőre némiképp sötétebb, mint a télországiaké, de még világosnak számít; a sárgás fényben hasonlítok rájuk annyira, hogy maguk közé tartozónak higgyenek. Legalábbis remélem. A hajamat azonban semmilyen megvilágítási trükk nem láttatja másnak, mint fehérnek, ezért jól elrejtem, fekete sapkát húztam fejemre, így inkább fiúnak látszom, mint lánynak… Túl sok a remélem. Elhallgatok, csak az őrre figyelek.

Szeme rám villan, egyik szemöldöke feljebb csusszan, és úgy néz rám, hogy a vér megfagy ereimben.

– Na, és milyen munka céljából találkozol ezzel a férfival, te leányzó? – mordul rám.

Bajtársai is felfigyelnek a szóra. Önmagában az sem ideális, hogy tudják, lány vagyok; de álruhámnak nem ez a része az, amely a legjobban aggaszt… ha rájönnének, hogy télországi vagyok, az sokkal… sokkal rosszabb lenne.

Mély levegőt veszek, így próbálom nyugtatni magam, és a lehető legpajkosabb mosolyomat villantom rá, testemet kissé felé mozdítva.

– Olyan munkát, amit te nem tudsz megfizetni – felelem, azzal rákacsintok, és mellettük ellépve bejutok a város kapuján. Lélegzet-visszafojtva figyelek, várom, mikor ordítanak rám, hogy álljak meg, várom, hogy egyikük utánam fusson, és megpróbáljon meggyőzni, hogy ő meg tudja fizetni… De csak harsány nevetést hallok, és az egyik őr hangosan biztat.

– Királyunk legyen rád büszke! – kiáltja, én pedig továbbsietek; messze magam mögött hagyom a gúnyolódó katonákat, mielőtt az undor vagy a félelem utolérne tettem miatt. Lynia városa Tavaszföld legészakibb csücskében terül el; kikötője álmos, nyugodt; semmi jel nem utal Tavaszföld szokásos brutalitására, főként azért, mert a legközelebbi munkatábor, ahol télországiakat tartanak, a szárazföld belseje felé, egynapi járóföldre van. Angra nem engedheti, hogy elgyötört, nyomorult télországi rabszolgák látványa rontsa az ország hírnevét; nem láthatják őket a más királyságokból kereskedőhajókon ideérkezők. Lynia békéje csak álca, hogy a többi ország úgy tehessen, mintha nem tudnák, hogy kérges télországi kezek készítik az árut, amit Tavaszföldtől vásárolnak.

A kapu környéki utcákon nem sokan járnak, ám nem teljesen néptelenek. Kocsmák ablakából árad a világosság, odabentről harsány nevetés és zene halk foszlányai szűrődnek ki a vastag ajtókon, falakon. Maroknyi részeg botorkál egyik ivóból a másikba, de – ezektől eltekintve – mások nem járnak az utcán. Mintha Lynia többi lakója inkább az ágyába bújva múlatná az időt, mintsem az éjszakai mulatozásban részt vegyen.

Primoria elég sok városában jártam már ahhoz, hogy tudjam, ez nem természetes; a városok többségében harsányság és fényesség van napnyugta után is, és nagyon könnyű a tömegben észrevétlenül áthaladni rajtuk. Ám Tavaszföldön minden csendesebb és feszültebb. Ha mozdulatlanul, lélegzetemet visszafojtva állok, szinte a bőrömön érzem Angra gonoszságát. Ahogy mágiaszterének varázslatát arra használja, hogy lelkesedést öntsön alattvalóiba, hogy Tavaszföld minden polgára minden helyzetben úgy válaszoljon, ahogy az őr tette:

– Királyunk legyen rád büszke!

Más királyságok úgy használják mágiasztereiket, ahogy azokat használni kell: arra, hogy földjeik és népük meglévő erejét növeljék. Hogy a mezők rengeteg gyümölcsöt teremjenek, hogy a katonák erősek legyenek, hogy meggyógyuljanak a betegek. Angra azonban a rossz gyarapítására használja a mágiaszter varázserejét: elnyom minden jót, hacsak nincs haszna belőle. Királyságában minden embert kiüresedett, szolgalelkű lénnyé akar formálni. Kihalt sikátorba fordulok be; ereimben bővizű folyóként árad, lüktet az feszültség, de nem lassítok akkor sem, amikor a sikátor végén lécládastószhoz érek. Hirtelen mozdulattal fent termek a ládákon, felmászok a falon, és többemeletnyi magasságban felállok a tető cserepein. Tavaszföld katonái tán könnyűnek találják Lynia kihalt utcáin a járőrözést, de ha ellenséges katonát találnak a háztetőn, az remélhetőleg kissé nehezebb feladat.

Cserépdarabok mállanak csizmám alatt, ahogy futásnak eredek, a tető szélétől alig fél lábnyomnyira, három emelet magasan. A mélység fölött ugrom át, fekete kabátom lebeg mögöttem a keserű kéményfüstfelhőben. A következő háztető úgy csusszan alám, mint ló patája alá a mező; a sebesség és a futó láb szilárd talajon zökkenése visz előre. Hirtelen egy kémény árnyékába húzódom, és lélegzet-visszafojtva várok egy pillanatot. Nem hallok harsány riadókiáltást. Nem hallok egyre közeledő vértcsörgést.

Magasan a város felett zavartalan kilátás nyílik a Lynia falain kívüli vidékre. A Klaryn-hegység csúcsainak sziluettje fekete fogakként meredezik a déli horizonton; csendes, alvó szörnyeteg, amely az Évszakok királyságait figyeli; Nyárföld Királysága a legdélebbi, azután jön Őszföld, aztán Télország, és végül Tavaszföld, a Destas-tenger partján. Bárcsak úgy láthatnánk egymást, ahogy a hegyek látnak minket; éber óriás ölelésében, egymás mellett állnak; nem úgy, mint mi: elkülönült, megosztott ellenségek vagyunk. Ha összefognánk, együtt talán újra megtalálhatnánk a bűvösségbarlangba vezető utat.

Ujjaim zsebemben kotorásznak, Mather lapis lazuli gömbje combomhoz tapadt, felmordulok, magamra haragszom. Sir már régen nyakon csapott volna, hogy arra figyeljek, amit csinálok, ne arra, mit tehetnék azon kívül, amit csinálok.

Gond nélkül átjutok a következő háztetőkön; a kékesfekete égbolt alatt a helytartóság felé haladok.

Csak a torony nyugati oldalán felfelé kúszó árnyék nyugtalanít. Meglehet, Finn csapnivalóan rossz katona, de ismét az történt, hogy alacsony, köpcös, lomha télországi teste megelőzte az én kissé magasabb, karcsú télországi fürgeségemet. Így volt ez minden küldetésen, amelyre együtt mentünk.

Egy pillanatig sem tétovázom, az utolsó tetőről átugrom a torony oldalfalából kiálló vízszintes rúdra; alattam Tavaszföld zászlaja lobog: sárga háttérben fekete napkorong. Véletlenszerűen helyeztek el ilyen zászlórudakat szerte a városban; mintha az építészek szándékosan építettek volna ilyeneket, hátha az ellenségnek gyorsan be kell jutnia a városba. Ha újjáépítjük Télországot, nem lesznek zászlótartó oszlopok az épületeken. Sehol. Nem lesznek, és kész.

Ablakpárkány, erkély, ablakpárkány, oszlop… Ebben a sorrendben veszem az akadályokat, mígnem elérek a legmagasabb erkélyre. A vastag függönyök közötti résen meleg, narancsvörös fény szűrődik ki, és Finn már ott van, az erkély szélén kuporog, és rám vigyorog.

Vele szemben lendülök át a korláton, ajkam hang nélkül mozdul: „Utállak!”

Erre még szélesebben vigyorog.

Egy pillanatig nem mozdulunk, hallgatunk, figyelünk, van-e valaki odabent. Sir szerint ez a városparancsnok hivatala. Nem szűrődik ki semmi hang, csak a kandallóban pattog a tűzifa, és a függöny moccan előre-hátra a kőpadlón az enyhe huzatban. Hátrapillantok, lefelé nézek, az éjszakába. Az erkélyről egyenesen az utcára esnénk, alattunk csak néhány ablakpárkány van. Ezt a menekülőutat is meg kell jegyezni; így lehet kijutni a helytartóság épületéből legalábbis.

A korlátról az erkély padlójára ereszkedünk, a függöny felé mozdulunk. Finn beles a résen, szeme ragyog az aranyló fényben. Aztán bólint felém. Senki nincs odabent.

Izgatottságomban alig tudom türtőztetni magamat; megragadom az egyik függönyszárnyat, elhúzom, beosonok a dolgozószobába.

A sarokban a kandallóban élénken lobog a tűz, jól meg van rakva, magasan állnak a fahasábok; a városparancsnok nyilván hamarosan visszatérni szándékozik. A kandalló előtt félkörben magas támlájú székek állnak, süppedő-vastag, skarlátvörös szőnyegen. Az íróasztal fölött régi, megsárgult térkép lóg; Primoria királyságait ábrázolja; a területet keletről a Destas-tenger határolja, nyugatra a végtelen Rania-síkság, északon és délen pedig áthatolhatatlan hegyek. Néhány gyertyatartó van a falon, de semmi más dísz; minden nagyon egyszerű és dísztelen. Az íróasztalhoz lépek, miközben Finn az erkélyen áll őrt; a dolgozószoba csukott ajtaját figyeli.

A fiókok nagy része nincs lezárva; írótollakat tárolnak bennük, tintásüvegeket, üres pergamenpapírt. A fiókokban matatok, a lehető leghalkabban. Eszembe jut, milyen információt kaptunk Sirtől, mielőtt elindultunk; végiggondolom, mit mondott, ez segít kordában tartani lázas izgalmamat: Sikerült ellopnunk a Helytartóság egy térképét; úgy hisszük, valahol itt, az épület alatt, talán egy pincében rejtegetik. Akárhol is van, bizonyosan el van zárva, tehát előbb a kulcsot kell megtalálni, ami valószínűleg a városparancsnok dolgozószobájában van.

Ezeket a mondatokat ismételgetem, miközben a fiókokban kutatok; benézek a pergamenek alá, tintásüvegeket tologatok.

Finn felszisszen. Hangok szűrődnek be az ajtó alatt. Valakik közelednek.

Pánik vesz rajtam erőt, szédítő sürgetés, így nehéz mindent gondosan, alaposan átvizsgálni. Amikor az utolsó fiókot csúsztatom a helyére, olyan közelről hallatszanak a kinti hangok, hogy néhány szót értek is.

– Nagyon örülünk, hogy vendégül láthatunk, Herod.

Megbotlom az íróasztalban, testem összerándul a félelemtől, ahogy a helyiség másik végébe, Finn szemébe nézek. Ajkam kérdést formál:

– Herod?

Finn int, hogy siessek. Rezzenéstelenül áll, nem látszik rajta semmi izgalom; negyvenkét évével sokkal jobban tud uralkodni érzelmein, mint én. De a név nem csak érzelmeket kelt bennem. Emlékek törnek fel tudatomban, egyik a másik után; félelem, vér, rettegés fog el Herod Montego nevének hallatán.

Hárítom a képeket; nem akarom lelki szemeim előtt látni, ahogy súlyosan sebesült katonáink a táborban botorkálnak; vérző mellkasukból törött csontok állnak ki, a fájdalomtól eszüket vesztve vonaglanak. Sir tanácsába kapaszkodom: Csak a feladatra figyelj! Ne hagyd, hogy bármi elterelje a figyelmedet! Ne engedd, hogy a félelem erőt vegyen rajtad! A félelem olyan mag, amit ha egyszer elültetnek, megállíthatatlanul elburjánzik.

Ne félj… most ne… itt ne! Kétségbeesetten kutatok, még egy utolsó próbálkozás. Az ajtón túlról már nevetés hallatszik. Odakint állnak…

Levél; vadvirág alakú, nehéz vas levélnehezék alatt. Gondolkodás nélkül felkapom a levelet, nem tudom, mi áll benne; megiramodok egyenesen az erkély felé; a kőpadlón csizmám csikorog. Egy lélegzetvételnyi idővel azután, hogy kijutok a helyiségből, hogy a függöny összezár mögöttem, egy szusszanásnyival azután, hogy megláthatták volna árnyékomat rebbenni a padlón, nyílik az ajtó. Hangok dübörögnek felénk.

Finn a függöny résén les befelé, kezét emeli, ujjait mutatja, gyors jelekkel adja tudtomra, hány embert lát. Öt katona. Két szolga. Négy nemes.

Lefelé pillant, a kezemben tartott levelet nézi, és bólint; közben a függöny mögötti beszélgetésre is figyel.

Vele szemben guggolva óvatosan mozdulok és mélyeket lélegzek, hogy megnyugodjak; csak akkor nézek a papírra, amikor szívem már nem dobog annyira hevesen. Kezem remegése csillapul annyira, hogy a függönyrésen kiáradó tűzfénynél láthassam az írást.

Jelentés: Tavaszföld minden hivatalos személyének

Munkatábor létszám statisztika

Abril tábor: 469

Bikendi tábor: 141

Zoreon tábor: 564

Edurne tábor: 476

A dokumentumban felsorolták azt is, hogy hányan haltak meg, hány gyermek született, melyik tábor foglyai mit építettek, mit gyártanak. De kezem megint remeg, nem tudok a szavakra koncentrálni.

A tavaszföldi munkatáborokban fogva tartott télországiakról szóló adatok. A számok… emberek.

Remegő ujjal érintem meg a számokat. Összegek. Vajon tudjuk, hogy ennyire rossz a helyzet? Én gyanítottam, hogy valami ilyesmi a valós állapot… Sir nagyon szemléletesen írta le Télország bukását. Elmondta, miként tervezte Angra a támadást; mintha tudta volna, hogy éppen azon a napon fog diadalt aratni a hazámon; hogyan helyezte el minden katonáját Télország területén, hogyan vezényelte őket titokban egészen addig, amíg az összeomlás meggátolhatatlanul bekövetkezett. Nem volt hová menekülni… Angra lezáratta az Őszföldre vezető összes menekülőutat, a Klaryn-hegységet is, Északon a Feni folyót is. Elbarikádozott minket királyságunkban, és amikor kettétörte a medaliont, a mi katonáinknak már nem volt varázserejük, hogy kiállhassanak ellene, hogy megvédhessék országunkat, akkor elvesztünk. Csak huszonötünknek sikerült elmenekülni.

Most is érzem ennek súlyát. Most, hogy látom a statisztikát, amely bizonyítja, hogy amit Sir éveken át mondott… igaz. Nap mint nap a feledés szakadékának peremén egyensúlyozunk; alig egy lépésre vagyunk attól, hogy a télországiakból csak emlék maradjon. Vagy az sem.

– Én bízom királyunkban! – dörög egy hang a helyiségből. Erre felkapom fejemet; az adrenalin és a félelem haraggá sűrűsödik bennem. Finn figyelmeztetően feszíti ajkát, mire válaszul a kezébe nyomom a papírt.

– És tudom, hogy az eredeti tervek szerint tovább kéne maradnom – folytatja a hang. – De azt akarom, hogy ne legyen tovább a városomban. Még ma éjjel el kell vinni tőlünk. Mielőtt újabb télországi horda csap le ránk.

A városparancsnok. Lélegzetem is eláll. Ezek szerint a medalion egyik fele még mindig itt van… még nem vesztettük el. Megkönnyebbülésem azonban rövid életű, mert miután Finn tekintete végigpásztázza a papírt és visszanéz rám, szemében nem félelmet, nem döbbenetet látok… csupán fájdalmat. Szánalmat.

Szemem tágra nyílik. Tudtad, hogy ilyen súlyos a helyzet? – kérdem a szavakat hangtalanul formálva.

Nadrágszíja alá gyűri a papírt, majd bólint. Igen, tudta. Valószínűleg mindenki tudja a táborban. Csak nem beszélnek róla. Ez is a kerülendő témák közé tartozik. Múltunk túl fájdalmas darabja. És én is tudtam… csak nem ismertem a pontos számokat, nem volt mi táplálja a dühömet.

Herod felnevet, idegeim pattanásig feszülnek. Nagyon jó érzés lesz megölni.

– Nyugodj meg! Egy órán belül elviszik innen.

– Itt biztonságban van.

Ez egy másik hang. Valószínűleg Lynia tanácsának tagja szólt. – Nem érdekel, hogy a téliek tudják, hogy itt van. Lynia sokkal nagyobb biztonságban tudja őrizni, mint bármely más városunk!

– Hallgass! – üvölt a városparancsnok.

Herod azonban csak nevet.

– Ambiciózus az embered.

– Nem vagyok ambiciózus – helyesbít a nemes úr.

Susogó hangot hallok, valaki elindul a helyiségben. Szívem kis híján kiugrik a helyéről. Az íróasztalhoz mennek. Vajon észreveszik, hogy hiányzik az a jegyzék?

– Biztosan tudom, hogy így van. A széf, amit őrzésére építettünk… tökéletes. Felette a Helytartóság…

Remek: megvan a medalion egyik felének őrzési helye. Sirnek igaza volt… A Helytartóság alatt van.

Odabentről hirtelen mozdulás hallatszik, majd hangos csattanás; a nemes úr arca és Herod ökle találkoztak. Testek mozdulnak, székek dőlnek el, és a nagy zűrzavarban Herod üvölti el magát.

– Egy szót se arról, hogy hol van! Így szól a megállapodásunk… Ti rejtitek el, és soha egyetlen szót sem árultok el arról, hogy hol van. Nem vagyunk biztonságban addig, amíg az a fiú lélegzik!

Megborzongok. Amíg én lélegzem, addig Mather is, te gyilkos!

Ám a nemes tanácsnok nem reagál. Valami neszez; papírok, pergamenek az íróasztal tetején és a papírnehezék. Szemem tágra nyílik, Finnt bámulom, arca grimaszba rándul, mielőtt a tanácsnok megszólal.

– A… az a… – A tanácsnok döbbenten szól, nyilvánvalóan össze van zavarodva. – Valami… valami hiányzik.

Csend. A feszültség szinte vibrál a mozdulatlanságban. Szinte érzem Herod dühének ízét a levegőben, ahogy felhördülése három szóvá változik. Attól a három szótól szívem ólomsúlyúvá nehezül.

– Nem vagyunk egyedül!