DEMET ALTINYELEKLIOĞLU

HÜRREM,
Szulejmán ágyasa

A Szulejmán sorozat I. kötete

2015

A mű eredeti címe:

MOSKOF CARİYE HÜRREM

Fordította: Sastyin Gergő

Demet Altinyeleklioğlu © 2009

All rights reserved.

© Sastyin Gergő Hungarian translation 2014

© Trivium Kiadó 2014

Minden jog fenntartva!

Jelen kiadvány nem másolható sem részben, sem egészben a jogtulajdonos írásos engedélye nélkül! Engedély nélkül tilos információs rendszerben tárolni, elektronikus, mechanikus, fényképészeti, vagy egyéb módon reprodukálni. Továbbá nem engedélyezett az internetes fájlcserélők segítségével történő – és egyéb technológiát alkalmazó – megosztás, internetes közlés, sokszorosítás; valamint a nyilvános helyen történő felolvasás és előadás. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Tel./fax: (1) 248-1263

konyvek@triviumkiado.hu

www.triviumkiado.hu

A kiadó tagja az 1795-ben alapított
Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének

Felelős kiadó: Zádor Zsolt

Főszerkesztő: Szaniszló Julianna

Szerkesztő: Sándor Anna

Nyomdai előkészítés: Infoartnet Kft.

Fedélterv: Graph Zeppelin

ISBN 978-615-5334-43-6 (epub)

ISBN 978-615-5334-44-3 (mobi)

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

Egy élet története, amely úgy vonult el,
mint egy vihar,
és oly élesen vágott,
mint egy kés…

Ez a regény nem történelmi dokumentumnak íródott. Ugyan a mű alapjául valós történelmi események és személyek szolgáltak, a szerző több kitalált szereplővel és eseménnyel is megerősítette azt, a cselekmény drámaiságának fokozásáért.

Az árnyak egyszerre csak mind köddé váltak. A hangokat sem lehetett már hallani. A fény, mely égette és perzselte a nő szemét is, bizonnyal elsötétült, ugyanis teljes sötétségben találta magát. Tapsolni tudott volna örömében. Hiszen a kislány csak akkor jött elő, amikor az ágyban koromsötétség vette körül. Csakis azután nyílt ki lelkének ablaka a végtelen mezők fényére. Most volt itt az idő. A sötétség szinte már tapinthatóan sűrűvé vált. Hallani tudta a csend hangját.

– Gyere – suttogta. – Na, gyere már. – Próbálta meghallani a saját hangját, de nem járt sikerrel. Abban azonban biztos volt, hogy a lány hangját érzékelni tudta. Mivelhogy most csupán ő hallhatta, hirtelen izgatottá vált. Mennyire vágyott már erre! Minden alkalommal, amikor eljött; a lány a hátát verdeső hajfonatával a lepkék után futkosott, majd megállt és csak nézte őt. Szerette volna kinyújtani kezét a lány felé, megölelni őt, de nem volt rá képes. Tetszett neki a lány sötét, kékeszöld szeme. Imádattal gondolt az arcát borító apró szeplőkre, az ajka leírhatatlan kacagására.

– Gyere! – szólt ismét. – Ne várasd meg a pillangókat.

És a lány nem váratta őket sokáig. A sötétség gyomrából váratlanul egy sárga jeneszterekkel teli, beláthatatlan mező bukkant elő. A messzeségben felfedezhette a ködbe burkolózott ormú hegyeket.

– Ó – mondta a virágokat körbetáncoló lepkék felé.

– Hiányoztatok. – Majd a lány közeledett, szinte lebegve a kék díszruhájában és fehér köpenyében. Ezúttal édesanyja nem fonta be a haját, így az most vörös tengerként hullámzott a háta mögött, ahogy a széllel versenyzett. A pillangókat azonnal megbabonázta hajának bűbája. A lány ez egyszer feltehetően egy vidám dalt énekelhetett, mialatt a pillék kicsiny szárnyaikat verdesték a haja felett. Viszont ő ezt nem hallotta. A madarak csiripelése sem jutott el a füléig. Olyan volt, mintha a sötétségből egy néma mennyországba tekintett volna.

A vörös hajú, szeplős kislány észrevette őt, miközben játékosan a pillangók után szaladgált. A tánc tempója lelassult. Találkozott a tekintetük. Istenem, mennyire szép volt! Milyen szép és ártatlan! Mily védtelen! El akarta fordítani bánatos tekintetét, amikor meglátta a lányt. Ámde ezúttal eltökélte magát. Meg fogja próbálni. Épp amikor a lány már megfordult volna, hogy a lepkék után menjen, megszólította:

– Várj, ne menj még!

A lány megtorpant a sárga virágok között. Visszafordult és ránézett. Szeme mélyén a szomorúság helyébe a kíváncsiság lépett.

– Beszélgess velem!

A tengerkék szemek csillogtak, a csönd megtörhetetlennek tűnt.

– Mondd, ki vagy te?

A lány lehajolt és leszakított egy virágot. – Alekszandra. Alekszandra vagyok.

– Alekszandra?… Micsoda elragadó név! Annyira illik hozzád.

– És te ki vagy? Úgy érzem, mintha ismernélek.

Nem bírta elárulni, hogy ő is mintha ismerné a lányt.

– Én Hürrem szultána vagyok, bájos leány.

– Hürrem szultána? Hát az kicsoda?

– Hét égtájon és három földrészen uralkodó Kanuni Szulejmán szultán felesége vagyok.

A kislány kék szoknyájának szélét fogva meghajlította egyik térdét. Kecsesen meghajolt előtte. Feléje nyújtotta az előbb tépett sárga virágot.

Hürrem ki kívánt lépni a sötétségből, hogy átvehesse a virágot, de nem bírt. Érezte, ahogyan zokogás próbál feltörni a torkából. El akart szökni ebből a fénytelenségből és arra vágyott, hogy Alekszandrával járja a pillangótáncot a seprűzanótok tengerében. Azonban nem volt képes kitörni a sötétségből.

Huncut kifejezés jelent meg a lány arcán: – Szerelmes Hürrem Szulejmánba?

– Természetesen.

– Szulejmán is biztosan szeret téged.

Hürrem magában kuncogott. – Honnan tudtad?

– Azért, mert te olyan gyönyörű vagy.

A lány figyelme ekkor egyszeriben elterelődött. Ismét táncra perdült a pillangóival, körbe-körbe ugrándozva. Ahogy egyre csak távolodott a seprűzanótok fölé ágaskodva, hirtelen megállt, mintha valami az eszébe jutott volna.

– Van neked koronád, trónod?

Hürrem nem tudta, hogyan válaszoljon.

– Hürrem szultánának lenni bizonyára jó lehet, – mondta a lány miközben újból szaladni kezdett. – Eldöntöttem. Én is Hürrem leszek.

Mindenképpen meg akart szabadulni az őt fogva tartó sötétségtől és felugorni onnan, ahol most éppen feküdt. Nem történt semmi. Nem történt semmi.

– Nehogy! – kiáltotta. – Maradj csak a mezők szultánája! – De Alekszandra már eltűnt a virágok közt, a lepkéivel táncolva tovább… Hürrem egy darabig még hallotta a dalt, amit énekelt. Úgy kívánta, bárcsak sohasem érne véget, viszont minden kezdett egyenként eltűnni. Először a színek fakultak el. A virágos rétnek nyoma sem maradt. Ezután a ködbe burkolózó hegyek következtek. Végül már a szél zúgása és Alekszandra éneke is alig volt hallható. Lelkének ablaka becsukódott. Hürrem megint egyedül maradt a vaksötétben.

Egy kis idő múlva felidéződött benne a lány kérdése. „Szerelmes Hürrem Szulejmánba?”

Egyszerre csak borzongás futott végig a gerincén.

– Szulejmánom, te vagy az? – kérdezte a mellette lévő ágyra pillantva. Senki sem volt ott, de ő még mindig reszketett őt ölelő férje karjainak vasszorításában. Szinte érezte Szulejmán parázsló ajkait a fülcimpáján, a nyakán, a mellkasán. Mintha elállt volna a lélegzete. Valóban megtörténhetne ilyesmi? Ezt kérdezte magától újra meg újra. Lehetséges volna? Itt, ahol világosság és sötétség, valóság és álom, mennyország és pokol között állt, gyötrődhetne teste ilyen meghatározhatatlan vágyaktól?

Megijedt. Megpróbált kiegyenesedni. Halk sikoly tört fel testének belsejében: kinek az ujjai azok? Megrémült. Nekilátott az őrjítő utazásra hívó ujjak gazdája után kutakodni a sötétben. Nem látott semmit. Nem volt ott senki sem. Tulajdonos nélküli ujjak pókokként járták be a combjait, az ágyékát.

– Te vagy az? – siránkozott. Nem jött válasz. Erejét megfeszítve küzdött az ujjak ellen, amelyek a hév és a bűn pecsétjével jelöltek meg minden egyes területet, amit elértek.

– Ne! – sikoltott Hürrem. – Ne, ne!

Elképzelte, ahogyan feltápászkodik és beleveti magát a sötétségbe. Futva próbált menekülni, de se karja, se lába nem volt. A pókujjakat elnyelte a föld. Most viszont egy fiatal, jóképű férfi üldözte.

– Te! – kiáltotta Hürrem. – Te, te, te! Te öltél meg! Pedig én hittem neked!

Amikor a férfi már majdnem elérte őt, egy fehér ló magasodott föléje a két hátsó lábán ágaskodva – sörénye lobogott a szélben. Hürrem minden erejével a lovon ülő óriásra figyelt. Mintha a sötétség kivilágosodott volna.

– Pattanj fel, leányom! – szólt a hatalmas ember. Ő minden gondolkodás nélkül beleugrott az erős karokba.

– Vigyél el innen! – ölelte át az óriás nyakát. – Vigyél el a mezőkhöz. A lepkéim már várnak rám. – A ló viharként vágtázott. Hürrem érezte, amint a hátas hullámzó sörénye megérintette az arcát és belegabalyodott a hajába.

Testek, amiknek arcát nem tudta kivenni, mozgolódni kezdtek a sötétben. Suttogó hangokat hallott, amiket nem értett.

– Égető láza van – mondta az egyik.

A gyermekek arcai egyre tisztábbá váltak. Mehmet volt az…

– Ah, Mehmetem! – jajveszékelt. – Nem tudták megölni édesanyád, ezért téged vittek el. – Majd Mihrimah haladt el mellette… Az egyetlen lányom… Szelim szőke haja… Bejazid perzselő tekintete, pont olyan, mint Szulejmán szultáné… A vékony Dzsihangir rögtön mellette sétált el. Ahogy megpróbálta ölelésébe zárni, a kisfia elmenekült Hürrem karjaiból.

Ekkor megpillantott egy rémisztő szempárt. Emlékezett ezekre a szemekre. A szembogár nélküli, fagyos, szürke tekintettől égnek állt a haja. A nő ajkai nem mozdultak, Hürrem azonban így is hallotta szörnyűséges hangját.

– Méreg, méreg! – a nő olyan hangon sikoltozott, ami csikorgó acélra hasonlított.

A sötétség hirtelen szertefoszlott. Az árnyékok alakot öltöttek. A hangok is megtalálták gazdáikat.

– Jó hírrel szolgálok, szultánom; Hürrem szultána magához tért. – Ködös szempilláin keresztül észrevette férje arcán az aggódás felhőit. Ahogy mosolyogni igyekezett, fájdalmasan elevenítette fel Alekszandra kérdését: „Van neked koronád, trónod?”

– Hívd ide hozzám Dzsafert! – suttogta Hürrem. – Rögvest… Rögvest!

Huszonharmadik fejezet

[…]

Abban a pillanatban Hafsza szultána arra gondolt, Éppen ezért akarom Gülbahar helyett Ruszlánát Szulejmán mellé. Gülbahar túlságosan is finomkodó volt. Senki nem hallott még arról, hogy valaha is felmérgesedett, kiabált vagy ellenszegült volna. Ő inkább előzékeny volt. Hafsza szultána azonban azonnal észrevette a kőkemény akaratot az orosz lány természetében. A lány nemcsak, hogy olyan törékeny volt, mint egy rózsaág, hanem olyan éles is, mint egy kard. Tudta, hogyan kell ellenállni. Ő biztosan leszakítaná azt, amit egyszer megragadott. Ő aztán nem börtönözné be szenvedélyét az ágylepedők alá. Nőies volt, szép volt, de látszott, hogy tudja azt is, miképp tartsa nagyobbra eszét a szépségénél. A fiamnak pedig egy ilyen asszonyra van szüksége, gondolta. Aki leszakítja, amit megragad, támogatja őt akaraterejével. Szívet ad Szulejmán magányosságának. Kivilágítja lehangolt szellemét, világát.

– Rendben van. Miféle köze van Ruszlána dühének a te állapotodhoz, Szümbül? – A nő a háremaga lábára mutatott.

– Nos… most is hirtelen haragra gerjedt… miattam…, és miközben kiabált, a sarkával a lábamra… lépett.

– Tehát szándékosan törte össze a lábadat?

– Szerintem puszta balesetről van szó, szultána. Igen, egy kissé mérges volt, ám amikor megfordulva távozni készült, a lába véletlenül idetalált.

Hafsza szultána átlátta a helyzetet. Ez nem baleset volt. Világosan látta, hogy a lány tudatosan lépett a férfi lábára lábbelije hegyes fasarkával.

– És miért volt ilyen mérges; tudod az okát?

– Éppen ezt szeretném én is kideríteni. Úgy láttam, mintha a leányunk némileg szomorú és zavart lenne…

– Szomorú? És mégis mióta?

– Válidénk dicséretei után szinte röpült a boldogságtól, arca csupa mosoly volt… Azonban…

– Azonban, micsoda? Mondd el, Szümbül. Azonban micsoda?

– Megváltozott az urunkkal való találkozása óta. Elhúzódik egy sarokba, és csak gondolkodik tépelődve… A szolgálatában lévő lány azt mondta, hogy az ételt-italt is visszautasítja…

Szümbül aga szavait óvatosan válogatta meg és célzásokkal töltötte meg őket; ezeket hallva akárki megértette volna, hogy a lány belebolondult a szultánba. Hafsza szultána is ugyanezt a következtetést vonta le, és szíve mintha szárnyakat növesztett volna. Tehát bármi történjék, az nem lesz a lány akarata ellenére. Egyértelműen szerette a fiát. Hiszen már két-három napot sem tudott eltölteni nélküle. Ingerlékenysége, haragja emiatt volt. Időközben szerencsétlen Szümbül lábát is átszúrta sarkával. Vajon a lány képes lesz-e felizzítani a kihűlt parazsat Szulejmán szívében? Ismerem a fiamat, szólt a nő magában. Egy szikra elegendő lenne, hogy a szerelem tüzébe zuhanjon. Már csak olyasvalakire van szükség, aki kipattintja ezt a szikrát.

Most viszont Szümbül aga lábáról kellett gondoskodni.

– Hívd ide őt, Szümbül aga – szólt neki. – Hívd a leányunkat, hadd értsük meg haragjának okát.

A háremaga ugyan még mondott olyasmiket, hogy, „Ez nem fontos, szultána, ne nehezteljen rá”, de szinte már sántítani is elfelejtett, olyan sietve távozott. Sikerrel járt. Így aztán Ruszlána megkapja majd mind a szidalmat, mind pedig kívánságát, hogy Hafsza szultána elé mehessen.

Amikor Ruszlána belépett a lakosztályba, meghajolt Hafsza szultána előtt. Az idős hölgy ismét csodálattal bámulta a lány alakját és szépségét. Most azonban valamennyire legalábbis szigorúnak kellett mutatkoznia.

– Az elmúlt napokban úgy hallom, igen haragos voltál, leányom. Nem tudod, hogy mi nem tűrünk el sikoltozást és kiabálást urunk házában?

Nem válaszolt. Már eddig is az ezerszer ismételt tanácsok ellentétjét tette, így hát most is anélkül, hogy a parancsot megvárta volna, felegyenesedett és szeretetteljesen nézett az idős nő szemébe. Hafsza szultána nem tudta levenni tekintetét a lány szeméről.

– Emellett – mondta kemény hanglejtéssel, – megsebesítetted Szümbül aga lábát, aki annyira támogatott téged. Ez szégyenletes. Nem volt ez udvariatlanság a részedről?

A válide szultán kérdése ismét válaszolatlanul maradt. A nő most már biztos volt benne, hogy ez a pillantás el fogja bűvölni Szulejmánt. Szinte lehetetlen volt ezeknek a szemeknek ellenállni.

– Mi történt, ami ilyen haragot váltott ki belőled? Tett valaki valamit? Hallottál valamit?

Ezúttal Ruszlána csak megrázta a fejét gyengéden, tagadóan. A hímzett ruhaanyag, mellyel haját takarta, enyhén megmozdult. Vörös hajának egyik fürtje is csatlakozott a mozdulathoz.

Hafsza szultána megpróbált olyan kíméletlenül beszélni vele, amennyire muszáj volt, hiszen nem állt szándékában túlzásba esni, sem pedig megbántani a lány érzéseit.

– Mondd el, leányom; mi történt veled?

Most már egy édesanya könyörületessége érződött a nő hangján.

Ruszlána anélkül, hogy elfordította tekintetét az idős hölgyről, csak suttogott.

– Nincs mit elmondanom, szultána anyám.

– Tudnod kell, hogy amit Szümbül agával tettél, az kiváltképp meglepett. Szomorúvá tettél. Szümbül a hárem tartóoszlopa. Elvárjuk lányainktól, hogy tiszteletet és engedelmességet tanúsítsanak felé.

A lány ismét megrázta a fejét. A vörös hajtincsek és rajtuk a hímzett, fehér tüll újból szelíden hullámzott. Ezúttal Ruszlána viszont ezt úgy értette, hogy igen, rendben van, igenis, értettem.

– Sajnálom…, kedves édesanyám – suttogta lassan.

A háremagára a beszélgetés további részéhez már nem volt szükség. A nő fejének egyetlen mozdulatára Szümbül aga sántítva távozott. Hafsza szultánának pedig már nem kellett tovább igyekeznie, hogy szigorú hangon szóljon.

– Szomorú vagy, leányom?

– Igen… Szomorú és boldogtalan…

– Hiányzik talán a szülőfölded, a családod?

Ez alkalommal, amikor Ruszlána jobbra, majd balra mozgatta a fejét, a fehér tüll lecsúszott hajáról egészen a vállára. Vörös haja most szabadon lobogott.

– Most már ön az én családom – felelt tétovázás nélkül, és most először félrefordította tekintetét Hafsza szultánáról. – Már a szülőföldem és az otthonom is itt van…

Két újabb nap telt el a Hafsza szultánával lezajlott beszélgetése óta. Őfelségét továbbra sem lehetett látni, habár Ruszlána ezúttal tele volt reménnyel. Az, amit távozásakor az idős hölgy mondott neki, a két nap alatt egy pillanatra sem hagyta el a gondolatait.

– A szerelem türelmet igényel, leányom. És ez a türelem mindig a nőkre rótt feladat.

Mi egyebet mondhatott volna a szultán édesanyja? „Elintézem, hogy bekerülj a fiam ágyába, ne aggódj?” A még mindig bicegő Szümbül sem nézett már olyan ellenségesen a lányra. Az orosz lány vélhetően végre megértette, hogy ki az igazi úr a háremben. Egészen addig, amíg esetleg őfelsége kedvencévé nem válik.

Váratlanul nagy lótás-futás kezdődött az emelvényen, és mindenhonnan az hallatszott:

– Őfelsége érkezik, őfelsége érkezik!

Ruszlána ekkor a szobájában sóhajtozott. Ahogy a zajt hallva, kezében fogva tafotaszoknyáját kisietett az emelvényre, véletlenül majdnem beleütközött a szultánba. Szélsebesen meghajolt ott, ahol volt. Amikor pedig a Szulejmán meglátta őt, megállt és hozzáfordult.

– Talán zavarlak téged?

– Őfelségét látni csupa boldogság számomra.

Ezek a szavak simogatóan hatottak a szultánra. Mily angyali volt a lány hangja. Még akkor is, amikor beszélt.

– Valami a földön van?

Ruszlána kuncogott.

– Van valami a földön? – suttogta olyan halkan, hogy csupán Szulejmán érthette.

A szultán is nevetett.

– Rendben, megtanultuk. Van valami a földön?

– Bocsáss meg, nem igazán értem.

– Nos, te mindig a földet nézed, tehát?

Apránként felemelte a fejét. Csak most ébredt rá, hogy sietségében még a haját is elfelejtette letakarni. Szulejmán kiszabadította tekintetét a lány szemének börtönéből, ám nem jutott messzire; rögtön a vörösesszőke, göndör fürtök fogságába esett. Tincsei úgy terültek szét a vállán, mint a hanyatló nap vörös sugarai. Majd pillantásuk ismét összefonódott.

– Minden alattvalónak meg kell hajolnia őfelsége előtt; nemde?

– Őfelségének pedig látnia kell annak a szemét, akihez beszél. Főképpen, ha azok ilyen lenyűgözőek; nemde?

Úgy érezte, mintha tűz égetné az arcát. Mintha egyszerre két tűzlabda is az arcára hullana.

– Urunk kedves szavaival méltatta alattvalóját. – Miközben ezt mondta, sugárzó mosoly terült szét az arcán.

– Tudod-e? – szólt Szulejmán váratlanul. – Mi kigondoltunk egy nevet neked?

– Őfelsége gondolt rám?

– Igen. És találtunk egy nevet, ami nagyon jól illene a naphoz.

– Azt mondta volna, hogy nap?

– Úgy mondtuk. Hiszen a napra hasonlítasz, amikor mosolyogsz.

Ott helyben elájult volna az örömtől. Nap?… Ő… és a nap?

– És mi azt mondtuk; a mi napunknak olyan név kell, ami illik a naphoz.

– Bármi, amit szultánom megfelelőnek tart alattvalója számára.

– Mostantól, nincs Alekszandra vagy Ruszlána, rendben van? Ettől fogva a neved Hürrem legyen.

– Hürrem, urunk?

– Igen; Hürrem.

Szulejmán ezt követően váratlanul előhúzott valami lilát a selyemövéből és rátette a lány vállára. Ó Istenem, Ó Istenem, Hürrem! sikoltott belül az új nevével. A zsebkendőm. A zsebkendő, amit én hímeztem és küldtem el őfelségének!

A szultán, anélkül persze, hogy tudott volna a lány fejében visszhangzó boldog és örömteli kiáltásokról, egy szívdobbanásig lángoló tekintettel nézett rá. A lány azonnal észrevette a szenvedélyt és a szemérmességet ebben a pillantásban. Hiszen érezte, hogy ugyanezek csillogtak az ő szemében is.

A szultán váratlanul megfordult és sebes léptekkel, mintha szaladna, távozott a háremből.

Hürrem boldog szívdobogásával magára maradt a féltékenységtől izzó tekintetek közt.

[…]

Kedves Olvasónk!

Az 1991-ben alapított Trivium Kiadó teljes kínálata
megtekinthető és legalább 20% kedvezménnyel
megvásárolható webáruházunkban:

www.triviumkiado.hu

Legyen törzsvásárlónk, iratkozzon fel hírlevelünkre,
így rendszeresen tudjuk Önt tájékoztatni
megjelenő újdonságainkról, akcióinkról,
rendezvényeinkről és irodalmi estjeinkről.

További információért forduljon hozzánk bizalommal!

konyvek@triviumkiado.hu
Tel./fax: (1) 248-1263
Csatlakozzon hozzánk facebookon is!
facebook.com/triviumkiado

Olvassa el a teljes sorozatot:

 Hürrem, Szulejmán ágyasa
 (1. kötet)

 Hürrem, Szulejmán asszonya
 (2. kötet)

Szafije, a szultán háremhölgye

 Ibrahim és Hatidzse
 (1. rész)

 Hürrem boszorkánya