A fordítás alapját képező kiadás:

Emmi Itäranta

Teemestarin kirja

Teos, 2012

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Németh Attila

Fordította:

Varjasi Csilla

Szerkesztette:

Cs. Fehér Katalin

Korrektor:

Athén Melitta

Borító:

Burger István

Jonathan Roméo festményének felhasználásával

ISBN 978 615 5508 24 0

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2012 by Emmi Itäranta

© Hungarian translation 2015, Varjasi Csilla

© Hungarian edition 2015, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Prológus

MINDEN KÉSZEN ÁLL.

Hét teljes hét óta minden reggel elsepertem a teaházhoz vezető útról a kőlapokra hullott faleveleket, és negyvenkilencszer választottam ki közülük egy maroknyit, amit aztán visszaszórtam a kövekre, hogy ne legyen annyira szembetűnő, hogy sepregettem. Ez azokhoz a dolgokhoz tartozott, amelyekhez apa rendkívül ragaszkodott.

Sanja egyszer azt mondta, hogy a halottaknak nem kell a kedvükben járni. Talán igaza van. Lehet, hogy csak magamnak próbálok örömet okozni. Néha valóban nem tudom, mi a különbség a kettő között. Hogy is tudnám, hisz bennem élnek az őseim, csontomban és véremben, nem maradt más utánuk, csak én.

Hét hete nem mertem a forráshoz menni. Tegnap megnyitottam a házban a vízcsapot, és alátartottam a vizestömlő száját. Szépen szóltam hozzá, majd csúnyán, kiabálhattam, ahogy csak tudtam, még sírhattam is – hiába, mit sem törődik a víz az emberek bánatával. Csak folyik és folyik a föld mélyén, ott, ahol csupán a kövek hallják, nem lassul, nem is gyorsul soha.

A vezetékből mindössze pár csepp hullott a tömlőbe, alig egy evőkanálnyi. Tudom, hogy ez mit jelent.

Ma reggel kiöntöttem a tömlőből a maradék vizet a vízforraló edénybe, hoztam a fészerből szárított tőzeget, és a tűzszerszámmal együtt letettem a tűzhely mellé. Apára gondoltam, akinek kívánsága ellenére cselekedtem, és anyára, aki nem láthatta meg azt a napot, mikor teamester lett belőlem.

Sanja is eszembe jutott. Reméltem, hogy már ott van, ahova én is indulni készültem.

Mikor majd végigsétál az ismerős arcú idegen az ösvényen, és nyújtja a kezét, én kész leszek megragadni. Aztán együtt kilépünk a kapun, és a világ nem fog se lassabban, se gyorsabban forogni.

Fény marad majd ott a víz tükrén, vagy talán csak tovatűnő árnyék.

I. RÉSZ:

A VÍZ ŐRZŐI

„Csak az marad fenn, ami változik.”

(Vej Vulung: A tea útja)

(A régi Csien korának 7. évszázada)

1. fejezet

A VÍZ AZ ÖSSZES elem közül a legváltozékonyabb. Ezt apa mondta aznap, mikor elvitt arra a helyre, mely nem létezik. Sok mindenben tévedett, de ebben, azt hiszem, igaza volt. A víz a hold forgása szerint árad és apad, átöleli a földet, és nem fél meghalni a tűzben, se élni a levegőben. Ha belelépsz, oly közel van hozzád, mint a saját bőröd, de ha túl nagy erővel zuhansz bele, darabokra szakít. Hajdanán, mikor a világban még voltak telek, hideg telek, fehér telek, olyanok, melyekbe még be lehetett burkolózni, és mikor még nagyokat lehetett csúszkálni, majd bemenni a jó melegre, az emberek a megszilárdult víz felületén sétáltak, amit jégnek neveztek. Láttam már jeget, de csak keveset, amolyan gombócokat, miket az emberek készítenek. Egész életemben arról álmodoztam, hogy milyen lehet sétálni a tenger jegén.

A halál a víz szövetségese. Nem lehet őket szétválasztani, mint ahogy mi sem tudunk egyiktől sem megválni, mert végső soron e kettőből vagyunk megalkotva: a víz változékonyságából és a halál közelségéből. A víznek nincs kezdete, se vége, a halál azonban egyesíti magában mindkettőt. Hisz ő maga mindkettő. Néha a vízbe rejtőzve közeledik a halál, néha viszont a víz elűzi a halált, de mindig együtt járnak, szerte a világban, így bennünk is.

Ezt apától tanultam, de azt hiszem, erre magamtól is rájöttem volna.

Magam választhatom meg a kezdetem.

Talán a végzetem is.

A kezdet az a nap volt, mikor apa elvitt arra a helyre, mely nem létezik.

* * *

Két hét telt el azóta, hogy leérettségiztem, ami minden állampolgár számára kötelező abban az évben, mikor nagykorú lesz. Bár a vizsga jól sikerült, kezdettől fogva egyértelmű volt, hogy apa mellett maradok tanítványként ahelyett, hogy a városba mentem volna tovább tanulni. Ez olyan választás volt, amit kötelességemnek éreztem, így talán nem is volt igazi választás. De szüleim elégedettnek tűntek, és én se voltam boldogtalan – más akkoriban nem érdekelt.

Éppen segítettem apának felakasztani a teaház mögötti kerti szárítóra az üres vizestömlőket. Egypár még a karomon lógott, de nagy részük már a fémállvány kampóján himbálózott szájjal lefelé. Átlátszó felületük fátyolként engedte át a napfényt. Belsejükben lassan csorogtak a vízcseppek, mígnem lepottyantak a fűre.

– A teamestereket különleges kapcsolat fűzi a vízhez és a halálhoz – mondta apa, miközben az egyik vizestömlőn repedések után keresgélt. – Víz nélkül nem tea a tea, a teamester se teamester tea nélkül. Mások szolgálatának szenteli az életét, de saját maga csak egyszer vesz részt vendégként a teaszertartáson, mikor érzi, hogy közeledik az utolsó órája. Ekkor megbízza az utódját, hogy készítse elő számára az utolsó szertartást, majd miután megissza a teát, egyedül várakozik a teaházban, míg a halál ráteszi a kezét a szívére, és megállítja.

Apa ledobta a vizestömlőt a fűbe a többi közé. Nem mindig sikerült őket megjavítani, de mivel, mint minden rendes műanyagból készült tárgy, ezek is drágák voltak, általában megérte legalább megpróbálni.

– Még senki sem tévedett? – kérdeztem. – Hogy azt hitte valaki, jön érte a halál, aztán mégsem jött még el annak az ideje?

– A mi családunkban még nem – felelte apa. – De hallottam egy mesterről, aki megbízta a fiát, hogy készítse elő számára az utolsó teaszertartást. A végén lefeküdt a mester a teaszoba padlójára, majd két nap múlva visszasétált a házba. A szolgálók az hitték, hogy kísértet, és egyikük szívinfarktust kapott. A teamester tévedett, mert azt hitte, hogy ő maga fog meghalni. A szolgálót elhamvasztották, a teamester pedig még húsz évig élt. Ilyesmi azonban csak ritkán szokott előfordulni.

Rácsaptam a karomon egy pőcsiklégyre, de még időben elrepült. A szúnyoghálós kalap homlokpántja szorította és csiklandozta a homlokom, tudtam azonban, ha leveszem, akkor túlságosan vonzani fogom a rovarokat.

– Honnan lehet tudni, hogy közeledik a halál? – kérdeztem.

– Érzi azt az ember – felelte apa. – Mint ahogy azt is érzi, hogy szeret, vagy miképp álmában tudja, hogy ismerős személy ül az ágya mellett, még ha nem is látja pontosan az arcát. – Ezzel elvette tőlem az utolsó vizestömlőket. – Hozz két lámpást a teaház verandájáról, és töltsd meg őket!

Csodálkoztam, hogy mire kell neki a lámpás, hisz még csak kora délután volt, és az évnek ebben a szakaszában az éjszakák sem fojtogatták még a horizonton úszó napot. Megkerültem a teaházát, és a pad alól elővettem két lámpást. Az egyik alján egy mozdulatlan mécsbogár lapult. Kiráztam a köszmétebokrokra. A mécsbogarak nagyon szeretnek ott megbújni, ezért addig rázogattam a bokrok ágait a nyitott fedelű lámpások felett, míg mindkettő alján egy maroknyi, álmosan mászó mécsbogár nem gyülekezett. Lezártam a lámpásokat, és odavittem apának.

Apa hátára vett egy üres vizestömlőt. A kalap szúnyoghálója kifürkészhetetlenné tette az arcát. Odanyújtottam neki a lámpásokat, de csak az egyiket vette el tőlem.

– Noria, itt az ideje, hogy mutassak neked valamit – szólt. – Gyere velem!

* * *

A ház mögött elterülő kiszáradt mocsáron át elmentünk a hegy lábához, majd elindultunk felfelé a hegyoldalon. Bár nem volt hosszú az út, egész kimelegedtem, és a verítéktől nedves hajam odatapadt a fejbőrömhöz. Mikor felértünk a magaslatra, ahol a kőtenger kezdődött, levettem a szúnyoghálós kalapot a fejemről. Az erős szél miatt itt közel sem volt olyan sok pőcsiklégy és szúnyog, mint lenn a ház körül.

Teljesen tiszta volt az ég. Az erős napfény égette a bőröm. Apa megállt, talán, hogy eldöntse, merre menjünk tovább. Hátrafordultam, és lenéztem a völgybe: rögtön feltűnt a teamesterek kerttel körülvett háza, hullámzó zöld folt a napégette rétek és csupasz kő uralta, kifakult tájban. A falu házai szétszórtan bújtak meg a völgy mélyén, a szemközti oldalon pedig az Albert-hegy magasodott. A távolban, az öntözött földek szélén, egy fenyőerdő sötétzöld sávja húzódott. Mögötte volt a tenger, de azt még ilyen derült időben se lehetett innen látni. Ellenkező irányban a Holt-erdő széltépte, lassan kiszáradó fáinak rengetege meredezett az égbe. Gyerekkoromban mesebeli nyírfák nőttek ott, melyek még a derekamig se értek, s egyszer egy maréknyi vörös áfonyát is szedtem közöttük.

Apa a kőtenger szélén vezető ösvényt választotta. A hegy oldala ezen a részen tele volt barlanggal. Kiskoromban gyakran játszottam itt. Emlékszem, anya egyszer rajtakapott, amint Sanjával és pár másik gyerekkel együtt javában hegyi manósdit játszottunk. Rákiabált apára, amiért elfelejtett rám vigyázni, és karomnál fogva ráncigált haza. Utána egy teljes hónapig nem játszhattam a falubeli gyerekekkel. Ennek ellenére, ha anya szolgálati úton volt, titokban továbbra is felosontunk Sanjával a barlangokhoz, és azt játszottuk, hogy felfedezők, kalandorok vagy éppen az Új Csien titkos ügynökei vagyunk a Földközi-tenger pusztaságában. Tucatnyi barlang volt ott, talán több száz is, és valamennyit átkutattuk, ami felkeltette egy kicsit is az érdeklődésünket. Titkos folyosókat és rejtett kincseket kerestünk, mint amilyenekről a régi könyvekben vagy az okostelefon történeteiben lehet olvasni, de sosem találtunk mást, mint csupa érdes, száraz követ.

Apa megállt egy macskafejre emlékeztető barlang szája előtt, és szó nélkül bebújt. A nyílás olyan alacsony volt, hogy négykézláb kellett bemászni. Nadrágom vékony anyagán át horzsolta a szikla a térdem, és nehezemre esett magammal vinni a lámpást meg a kalapomat. A barlangban hűvös és mozdulatlan volt a levegő; a félhomályban kigyulladt a mécsbogarak sárgás fénye, és tompán világítani kezdtek a lámpások.

Ráismertem a barlangra. Az egyik nyáron hajba kaptunk miatta Sanjával, mivel ő az Új Csieni Döntő Fontosságú Felfedezők Központi Szövetségének a főhadiszállásaként akarta berendezni. Én azonban úgy véltem, hogy nem lehetett igazán kihasználni a barlangot, mivel a közepe táján hirtelen alacsony szakasz következett, ráadásul túl messze volt a házunktól ahhoz, hogy titokban ennivalót tudtunk volna idehozni. Végül egy kisebb barlang mellett döntöttünk, mely jóval közelebb volt hozzánk.

Apa a barlang hátsó része felé tartott. Hirtelen megállt, és úgy tűnt, mintha a sima falba egyszerűen beledugta volna a kezét, és láttam, amint elfordítja a csuklóját. Egy halk kattanás hallatszott, majd megnyílt felette a fal. Azon a ponton olyan alacsony volt a barlang, hogy ülve apa feje a nyílás magasságában volt. Apa fogta a lámpást, és bebújt a lyukon. Aztán kidugta a fejét, és rám nézett.

– Jössz? – kérdezte.

Én is odamásztam, majd megtapogattam a falat azon a helyen, ahol apa megérintette. A lámpás ingadozó fényében csak egy durva követ láttam, de aztán az ujjaim rátaláltak egy keskeny, polcszerű képződményre. Mögötte egy jókora rés volt, benne egy kis rejtett karral. A szikla formája miatt alig lehetett észrevenni a rést.

– Majd később elmagyarázom, hogy működik mindez – mondta apa. – Most gyere utánam!

Követtem a nyíláson át.

Egy újabb barlang tárult elém, vagyis inkább alagút, mely az előző felett folytatódott, és mintha egyre mélyebbre vitt volna a hegy belsejébe. A bejárat felett egy fémcső látszott az alagút mennyezetén, és mellette egy nagyméretű kampó – el se tudtam képzelni, hogy mire használhatták őket. A falból két kar állt ki, s mikor apa az egyiket elfordította, a nyílás bezárult. Az alagút teljes sötétjében felerősödött a lámpások fénye. Apa levette a szúnyoghálós kalapját meg a vizestömlőt, ami nála volt, és letette őket a földre.

– Itt hagyhatod a kalapod – mondta. – Nem lesz már rá szükség.

A folyosó egyre jobban lejtett. Feltűnt, hogy végig jön velünk a fémcső. Nem tudtam egyenesen menni, és apa feje is néha a mennyezetet súrolta. A lábunk alatt meglepően sima volt a szikla. Lámpásom fénye megakadt apa kabátjának a hátán lévő gyűrődéseken, a sötétség pedig a falak mélyedéseibe szökött. Hallgattam a föld csendjét körülöttünk, ami valahogy másféle volt, mint a föld feletti csend. Sűrűbb, mozdulatlanabb. Mélyén egy nyújtott, egyre erősödő hangot kezdtem kivenni, mely ismerős volt, és mégis idegen. Még soha nem hallottam szabadon, csak saját ereje és akarata szerint szólni ezt a morajlást. Ugyanúgy hangzott, mint az ablaküveget verő eső vagy a dézsából a fenyő tövéhez öntött fürdővíz, de egy csepp szelídség sem volt benne, semmi határozatlanság, és az emberek se verték még bilincsbe. Beburkolt, és magával ragadott a mélybe, mígnem olyan közel volt hozzám, mint a falak vagy a sötétség.

Apa megállt, és a lámpások fényében láttam, hogy egy második nyíláshoz értünk, mely összekötötte a folyosót egy újabb barlanggal. Most már egész erőteljes volt a dübörgés. Apa megfordult, és a szemembe nézett. A mécsbogarak fénye úgy hullámzott az arcán, mint a vízen, és a sötétség énekelt a háta mögött. Vártam, hátha mond valamit, de hangtalanul visszafordult, és belépett a barlangba. Utánamentem.

Hiába meresztgettem a szemem, a lámpások fényében nem lehetett messzire látni. Dübörgő sötétség vett minket körül. Olyan volt, mint a teavíz zubogása egy öntöttvas fazék fenekén, mikor épp forrni kezd benne a víz, de nem is egy, hanem ezer, tízezer fazék alján egyszerre, amiből a teamester rögtön tudja, hogy ideje levenni az edényt a tűzről, különben gőzként elillan a víz az utolsó cseppig. Valami hűvös és nedves csapta meg az arcom. Pár lépést tettünk lefelé, majd a mécsbogarak fénye végre megvilágította a dübörgés titkát, és életemben először megláttam a rejtett forrást.

A szikla belsejéből megannyi csillogó patakként, sugárban ömlött a víz, szikrázó szalagokat, hatalmas falakat alkotva, melyek darabokra szabdalták a barlang alján nyugvó tavacska felszínét. Összevissza freccsent a víz, kövek és sziklák között kergetőzött, összegabalyodott, és magába burkolózott, csak úgy habzott és táncolt, özönlött szakadatlanul. Felszíne remegett az áramlás erejétől. A kis tóból egy keskeny patak tartott a sziklakiugró felé, amelyen álltunk, majd eltűnt alattunk a sziklák között. A velünk szemben lévő falon a vízfelszín felett észrevettem egy fehér foltot, és kicsit távolabb egy kart is. Apa gyengéden a tó szélére tolt.

– Kóstold meg! – mondta.

Beledugva ujjam a vízbe, megéreztem hatalmas erejét. Úgy mozgatta a kezem, mint a lélegzet, mint egy állatnak vagy egy másik embernek a bőre. A víz hideg volt, sokkal hidegebb, mint bármi, amit valaha ismertem. Óvatosan megnyaltam az ujjam, ahogy kiskoromtól fogva tanították: „Soha ne igyál vizet, mielőtt meg nem ízlelted!”

– Édes – feleltem döbbenten.

Ahogy apa elmosolyodott, összeráncolódott a lámpás fénye az arcán, majd lassan lehervadt a mosolya.

– Tizenhét éves vagy, s ezzel nagykorú, így elég idős vagy ahhoz, hogy megértsd, amit mondani akarok neked – kezdte apa. – Ez a hely nem létezik. Ez a forrás már rég elapadt. Így mondják, és még azok is hisznek benne, akik más történeteket is ismernek, olyanokat, melyek szerint ez a forrás, itt a hegy szívében, valaha az egész falut ellátta vízzel. Jól jegyezd meg: ez a forrás nem létezik.

– Értem – feleltem, de csak később értettem meg valójában, hogy mit is fogadtam meg. A csend nem üres vagy anyagtalan, nincs szükség rá szelíd dolgok megbéklyózásához. Gyakran olyan erőket őriz, melyek mindent tönkretehetnek.

* * *

Visszafordultunk. Mikor a folyosó túlsó végére értünk, apa felvette a földről a vizestömlőt, amit ott hagyott, és a mennyezeten lógó kampóra akasztotta. Miután meggyőződött róla, hogy a tömlő szája nyitva van, elfordította az alagút falában lévő egyik kart. Egy hangot hallottam, ugyanolyat, mint amilyen a konyhai hűtőből jön, és egy újfajta zúgást, amolyan fémbe zártat. Egy pillanat múlva a mennyezetre szerelt cső szájából erős zuhanyként egyenesen a tömlőbe lövellt a víz.

– Te csináltad ezt? – kérdeztem apát. – Vagy anya? Ő tervezte meg? És aztán együtt megépítettétek?

– Senki sem tudja biztosan, hogy ki építette – felelte apa. – De a korábban itt élő teamesterek szerint minden bizonnyal valamelyik elődjük csinálta. Talán az első teamester, aki itt letelepedett, még mielőtt eltűntek volna a telek, és elkezdődtek volna a háborúk. Már csak a víz annak a megmondhatója.

Apa mindkét kart elfordította. A vízáradat lelassult, majd miután elállt, a szikla újra megnyílt.

– Menj előre! – mondta apa.

Átbújtam a nyíláson. Apa szorosan lezárta a tömlőt, és óvatosan a kezembe adta. Mikor a szikla bezárult mögöttünk, a barlang újra egy volt a sok közül, egy teljesen közönséges barlang, mindenféle titok nélkül.

* * *

A mécsbogarak fénye gyorsan kihunyt a napsütésben. Mikor az udvarunkra értünk, anya felnézett a vaskos könyvből, melyből jegyzeteket készített a napellenző alatt. Apa átadta nekem a lámpását. A levelek árnyéka táncolt a köveken, miközben apa a vizestömlővel a hátán megindult a teaház felé. Utána akartam menni, de azt mondta, hogy most ne zavarjam.

Egy-egy lámpással a kezemben csak álltam mozdulatlanul, és hallgattam, ahogy a mécsbogarak pattognak a napon felhevült üvegfalakon. Csak akkor jutott eszembe kinyitni a lámpások fedelét, mikor anya megszólalt:

– Megint megégtél a napon – mondta. – Hol jártál apával?

A mécsbogarak kirepültek, és rögtön el is tűntek a bokrok között.

– Azon a helyen, mely nem létezik – feleltem, miközben anyát néztem, és láttam rajta, hogy tudja, mire célzok, és hogy ő is volt már ott.

Anya nem szólt semmit, akkor nem, de eltűnt a nyugalom az arcáról.

Késő este, mikor a szobámban feküdtem a szúnyogháló alatt, és néztem az éjszakai alkony narancssárga fényét a fenyők közt, hallottam, amint anya sokáig beszél apával a konyhában. Egy szavukat sem értettem, de megéreztem a beszédükben egy sötét, éles árnyalatot, mely egész az álmomig hatolt.

2. fejezet

A FÖLD MÉG az éjszaka hidegét árasztotta, mikor már apával együtt a napelemes bicikli alacsony utánfutójába hordtuk a lyukas vizestömlőket. Kopott műanyag faluk ragyogott a reggeli napfényben. Vastag szállítóhevedert tekertem a tömlők köré, és mikor meggyőződtem róla, hogy elég szorosan megkötöttem őket, vállamra vetettem a tengerifűből készült táskát, s felültem a kerékpárra.

– Jukarához menj! – mondta apa. – Ő olcsóbban megcsinálja.

Jukara a falu legidősebb műanyagfoltozója volt, és egyben apa barátja. Mivel az elmúlt évben az általa javított tömlők pár használat után újra tönkrementek, azóta nem bíztam meg benne, de nem szóltam egy szót sem, csak biccentettem a fejemmel, amit bólintásként is lehetett értelmezni.

– Aztán ne maradj oda egész nap! – tette hozzá apa. – Holnap vendégek jönnek. Segítened kell kitakarítani a teaszobát.

Útra keltem. Az egyik napelem nem működött, és a motor is szeszélyeskedett, ezért a házunkat körülvevő, aranyoszölden hajladozó ligetet átszelő poros úton szinte végig taposnom kellett a pedált. Csak röviddel az erdőszél előtt kezdett el a bicaj alig hallhatóan duruzsolni. Óvatosan bekanyarodtam a faluba vezető, szélesebb útra, rögzítettem a pedálok helyzetét, és míg a kerékpár szép lassan a falu felé haladt, pihentettem a lábam. Olyan friss volt a reggel, hogy fázott a csupasz karom, és a pőcsiklegyek se nagyon merészkedtek még elő a rejtekhelyükről. Levettem a szúnyoghálós kalapom, és hagytam, hadd érje a levegő és a napsütés az arcom. Az ég felhőtlen volt, és tiszta kék, a vidék mozdulatlan, csak az apró állatok kutattak víz után a kiszáradt, poros talajon.

Az első házak előtt elhaladva útkereszteződéshez értem. Jukara műhelye felé balra kellett menni. Megálltam, és egy pillanatig tétováztam. Végül jobbra folytattam az utam, míg meg nem láttam az ismerős, kék kerítést, amelyről már pergett le a festék.

A falu többi családjához hasonlóan, Sanjáék is egy, még az előző világ idején épült, földszintes, többszobás házban laktak. Kert és garázs is tartozott hozzá, mivel akkoriban a legtöbb embernek még volt gyors ősjárműve. A házfalon sorozatos javítások nyomát lehetett látni. Sanja szülei azt mesélték, hogy a tető korábban szinte lapos volt, még egy napelem sem volt rajta. El se tudtam képzelni, hogy nézhetett ki.

Mikor megálltam a nyitott kapu előtt, Sanja épp az udvaron volt: egy vizestömlőből egy bádogcsöbörbe öntötte a maradék vizet, és közben káromkodott. A bejárati ajtó nyitva volt, és a ház belsejéből egy okostelefon híreinek szinte észrevétlenül halk zümmögése áradt az ajtónyílásra felszerelt szúnyoghálón keresztül az udvarra. Nem volt szúnyoghálós kalap Sanja fején, így mikor rám nézett, rögtön láttam, hogy egész éjjel nem aludt.

– Az a gazember sós vizet adott el nekem! – szólalt meg Sanja, miközben dühösen a füle mögé tette az arcába lógó fekete hajtincseket. – Csak tudnám, hogy csinálta, hiszen, mint mindig, most is előbb megkóstoltam a vizet, és iható volt. Ráadásul iszonyú árat kért érte az öreg, ezért csak féltömlőnyit tudtam venni, de most még ez a pénz is odalett.

– Milyen tartálya volt? – kérdeztem, miközben betoltam a biciklit az udvarra.

– Amolyan régimódi – felelte Sanja. – Egy emelvényen állt egy nagy, átlátszó tartály, amelyből cső lógott ki. Abból adagolta a férfi a vizet.

– Duplacsöves csaló volt – bólintottam. – Tavaly én is láttam egyet a városban. Az emelvény belsejébe egy másik tartály van rejtve, teli sós vízzel. A csövön két beállítás van, az egyikkel az édesvíztartályból engedi a vizet, a másikkal pedig a rejtett tartályból. Az előbbiből kínálja a kóstolót, aztán titokban vált a cső beállításán, és sós vizet mér a tömlőkbe.

Sanja egy pillanatig rám bámult, majd felkiáltott:

– Még egy ilyen idiótát!

Tudtam, hogy saját magát szidja. Biztos a heti kosztpénz nagy részét sós vízre költötte.

– Bárkivel megeshet – próbáltam vigasztalni. – Nem tudhattad. Jó lenne a többieket is figyelmeztetni.

Sanja sóhajtott.

– Láttam, hogy záróra előtt még gyorsan mások is vettek tőle vizet a piacon. Már biztos jó messzire jár, és keresi a következő áldozatát.

Nem mondtam ki hangosan, hogy mire gondolok: szüleim már többször emlegették, hogy ha a szokásosnál több csaló járja az országot, akkor az valószínűleg azt jelenti, hogy rossz idők következnek. Nem számított, hányszor mondják be a hírekben, hogy a zavargások csak átmeneti jellegűek, mivel a katonaság ura a helyzetnek. Néha jobb időkben is előfordult, hogy fogytán volt a víz, de az emberek legtöbbször beérték a havi vízadagjukkal, így a csalóknak nem érte meg, hogy járják a vidéket. Noha a kisebb falvakban meg-megálló, vándor vízárusok borsos áron adták a vizet, azzal azért pontosan tisztában voltak, hogy milyen könnyen veszélybe kerülhet az egzisztenciájuk, ezért nem bántak éppen barátságosan az olyanokkal, akik ihatatlan vizet árultak. Csalók ugyan eddig is megfordultak nálunk, de az utóbbi két hónap alatt ez volt most a harmadik. Számuk ugrásszerű növekedése általában azt jelentette, hogy a városokban a korlátozás szigorítását rebesgették, így a szélhámosok egy része otthagyta a városok telített feketepiacát, hogy szélesebb mozgásteret és hiszékenyebb ügyfeleket keressen magának.

– Megint meghibásodott a vízvezetéketek? – kérdeztem.

– Az egész ócskavasat ki kellene ásni és kicserélni egy újra – dohogott Sanja. – Ha lenne időm, meg is csinálnám. Minja a múlt héten megint lebetegedett, de nem merek neki a mi vizünkből adni, még forralva sem. Apa azt állítja, hogy nincs a víznek semmi baja, szerintem azonban ő olyan régóta issza ezt a szennyvizet, hogy már vasból van a gyomra.

Minja, Sanja kétéves kishúga születése óta betegeskedett. Az utóbbi időben édesanyjuk, Kira is gyakran gyöngélkedett. Nem mondtam el Sanjának, de egyszer vagy kétszer az esti félhomályban egy idegent láttam az ajtajuk előtt, egy sovány, sötét alakot, amely nem tűnt ugyan barátságtalannak, de mintha tudta volna, hogy sehol se várják örömmel. Csendben ült, mozdulatlanul, és türelmesen várt. Nem lépett be az ajtón, de nem is tágított.

Eszembe jutott, hogy mit mesélt apa a halálról és a teamesterekről, s ahogy elnéztem Sanját és az álmatlan órák árnyát az arcán, mely nem volt idősebb az enyémnél, az ajtójukban váró alak emlékétől hirtelen elszorult a torkom.

Bizonyos dolgokat nem lenne szabad látni. Bizonyos dolgokat nem kell hangosan kimondani.

– Kértél engedélyt a vízvezeték megjavítására?

Sanja megint sóhajtott egyet.

– Azt hiszed, hogy van időnk kivárni, míg megérkezik az engedély? Már szinte minden kelléket beszereztem. Csak azt nem tudom, hogy tartsam titokban a vízőrök előtt.

Ezt csak úgy mellékesen mondta, mintha valami könnyű, mindennapi dologról lett volna szó, s nem pedig egy bűncselekményről. Eszembe jutottak a vízőrök, a kék szúnyogháló mögötti mozdulatlan arcuk, egyforma léptük, ahogy kettesével járják a falut, miközben az emberek havi vízmennyiségének a felhasználását ellenőrzik, és büntetéseket osztogatnak. Már mindenféle ütlegelésekről, őrizetbe vételekről és bírságokról hallottam, sőt a faluban kegyetlenebb dolgokról is suttogtak, noha nem tudtam, hogy mi igaz belőle, s mi nem. Az őrök hosszú, fényes szablyát hordanak magukkal, mellyel fémet is tudnak vágni. Láttam, mikor az egyik öreg néni házából elkobzott, törvénytelen vízvezeték darabjaival játszadoztak az utcán.

– Munkát hoztam neked – szóltam, és kezdtem meglazítani a hevedereket a vizestömlők körül. – Nem sürgős. Mennyit kérsz a javításukért?

Sanja az ujjain számolta össze a vizestömlőket.

– Félnapi munka. Háromtömlőnyi.

– Négyet fizetek érte.

Tudtam, hogy Jukara kéttömlőnyiért is elvállalta volna, de nem érdekelt.

– Négytömlőnyiért az egyiket már most rögtön elkezdem.

– Mást is hoztam.

A táskámból kivettem egy vékony könyvet. Mikor Sanja meglátta, lelkesen felkiáltott:

– De aranyos vagy! – Aztán hirtelen elkomorodott az arca. – Még az előzőt se olvastam ki!

– Nem számít. Én már többször is elolvastam mind a kettőt.

Csak nagy nehezen fogadta el Sanja a könyvet, de látszott rajta, hogy örül. A falu legtöbb családjához hasonlóan nekik sem voltak könyveik. Az elektronikus könyvek nem kerültek sokba, és bármelyik piacon hozzájuk lehetett jutni, nem úgy, mint az igazi, papírból készült könyvekhez.

Sanja a hátsó udvaron épített magának egy műhelyt, a házat megkerülve oda vittük be a tömlőket. A helyiséget tengerifű fedte, és három oldalról faoszlopok közé kifeszített szúnyogháló védte. Negyedik oldalát a ház hátsó fala képezte. Sanja behúzta utánunk a bejárati nyílást takaró, sűrű szövésű hálót, és megkötötte a madzagját, hogy ne libbentse fel a huzat.

Az ölemből leraktam a tömlőket a műhely közepén álló fa gyalupadra. Sanja rájuk tette, ami nála volt, és a legfelső tömlőt a szilárd fal melletti hosszú asztalra helyezte. Apa céklalével megjelölte azt a helyet, ahol a tömlő folyik: szabálytalan csillag alakú repedés a tömlő falán.

Sanja bekapcsolta a napégőt, melynek ellenállásai narancspirosan kezdtek izzani. Majd az asztal alól elővett egy ládát, amelyikben különböző méretű műanyag foltdarabok voltak, és kiválasztott közülük egyet. Lélegzet-visszafojtva figyeltem, hogy milyen óvatosan melegíti hol a tömlőn lévő lyukat, hol pedig a műanyag foltot, míg mindkettő felülete ragadóssá és nyúlóssá nem puhult. Sanja a repedésre illesztette a foltot, s mikor meggyőződött róla, hogy teljesen takarja, szépen egyengetni kezdte a szélét.

Várakozás közben szétnéztem a műhelyben. Két hete jártam itt utoljára, azóta Sanja újra gyűjtött műanyaghulladékot. Szokásához híven a többi hosszú asztalt szerszámokkal, ecsetekkel, festékesdobozokkal, faállványokkal és üres lámpásokkal rakta tele, meg mindenféle olyan tárggyal, amelynek nem is sejtettem a rendeltetését. A legtöbb helyet mégis a faládák foglalták el, amelyek zsúfolásig tele voltak műanyag- és fémhulladékkal. Fémet nehezebb volt találni, mivel a használhatóbb darabokat már évtizedekkel ezelőtt elvitték a városokba, hogy beolvasszák a katonaság számára, azóta pedig már mindent összegyűjtöttek az emberek a fémtemetőkben, amit valamire is fel lehetett használni. Mára már csak össze nem illő apró darabokat lehetett találni, amelyeknek semmi közük sem volt egymáshoz.

Látszólag a műanyaghulladék mennyisége azonban egyáltalán nem csökkent, mivel az előző világ műanyaga évszázadokig épségben maradt anélkül, hogy szétbomlott volna – nem úgy, mint a miénk. Legnagyobb része olyan rossz minőségű volt, vagy annyira megrongálódott, hogy semmi használhatót sem lehetett már belőle csinálni; ha valaki azonban mélyebbre ásta magát, akár valóságos kincsre is bukkanhatott. Számunkra az előző világ technológiájának meghibásodott készülékei voltak a legérdekesebbek, még műanyag és fém furcsa keverékei, melyeket olyan dolgok elvégzésére terveztek, amikre a mai világunkban már senkinek sincs szüksége. Néha egy-egy kiselejtezett gép még egész jó állapotban volt, vagy könnyen meg lehetett javítani, ezért nem győztünk csodálkozni azon, hogy eredetileg vajon miért dobták el őket.

Az asztal alatt az egyik ládában használt műanyag edények gyülekeztek: bögrék, tányérok és egy vizeskancsó. Alattuk két fekete, lapos műanyag dobozhoz hasonló tárgy lapult, melyek nagyjából akkorák voltak, mint a szobámban lévő könyvek, alig két-három centi vastagok. Egyik oldaluk sima volt, a másikon viszont két fehér szélű, fogazott kerek lyukat lehetett látni. Az egyik doboznak levált a széle, és belsejéből sötét, fényes szalag lógott ki. A dobozokon apró, domború betűket vettem észre. Csak hármat tudtam kisilabizálni, a többit nem: VHS.

– Ezek meg micsodák? – kérdeztem.

Sanja befejezte a foltozást, és felém fordult.

– Fogalmam sincs – felelte. – A múlt héten találtam őket. Valószínűleg az előző világ valamelyik technikai vívmányának a tartozékai, de még nem jöttem rá, hogy pontosan mire használták őket.

Sanja felakasztotta a tömlőt az állványra. Időbe telik, míg teljesen megmerevedik a műanyag, és újra vizet lehet bele tölteni. Sanja felemelte az asztalról a hatalmas vászon hátizsákot, és a vállára vette.

– Van kedved velem jönni a hulladéktelepre, míg kihűl a tömlő? – kérdezte.

* * *

Ahogy elhaladtunk néhány háztömb előtt, be akartam fordulni abba az utcába, melyen a műanyagtemető felé szoktunk menni. Sanja azonban megállt, és így szólt:

– Nem arra megyünk.

Rögtön észrevettem, hogy miért. Az utcasarkon egy fából készült ház állt, melynek már egészen kifakult a színe. Valamikor sárga lehetett, de már igencsak pergett róla a festék. A tető egyik napelemének hiányzott a sarka. Az épület egy cseppet sem különbözött a falu többi házától: az előző világ idején épült, melyet később átalakítottak a mai igényeknek megfelelően. Most mégis kivált a színüket vesztett falak és sivár udvarok közül, mivel ez volt az egyetlen ház az utcában, melynek friss festék díszlett az ajtaján. A kopott fafelületre valaki ragyogó kék kört festett, mely annyira csillogott, hogy szinte még nedvesnek tűnt. Még sohasem láttam ilyen jelet.

– Mit jelentsen ez? – kérdeztem.

– Itt nem mondhatom meg – felelte Sanja, miközben magával húzott. Láttam, amint a szomszéd házból kilép egy férfi. Úgy ment el a megjelölt ház előtt, hogy rá se nézett, még a lépteit is megszaporázta. Őt leszámítva teljesen kihalt volt az utca.

Követtem Sanját a kerülő úton. Ő körbepillantott, s mivel nem látott senkit, suttogva mesélni kezdett:

– Őrzik a házat. A kört a múlt héten festették fel. Ez a súlyos vízbűntett jele.

– Honnan tudod?

– Anya mondta. Az egyik nap a pék felesége állítólag megállt a ház kapujában, mire váratlanul két vízőr jelent meg a semmiből, és megkérdezték, hogy mit keres ott. Ők mondták, hogy a ház lakói vízbűnösök. Csak akkor engedték el a pék feleségét, mikor megesküdött rá, hogy pusztán azért ment oda, hogy megvételre kínálja a napraforgómagos süteményüket.

Ismertem a ház lakóit: egy gyermektelen házaspár idős szüleikkel. Nehezen tudtam elhinni, hogy vízbűntettet követtek volna el.

– Mi történt az ott lakókkal? – kérdeztem. Eszembe jutott átlagos kinézetük: nyúzott arcuk és szegényes öltözetük.

– Senki se tudja biztosan, hogy benn vannak-e még a házban, vagy pedig elvitték-e már őket – felelte Sanja.

– Szerinted mit fognak velük csinálni?

Sanja rám nézett, vállat vont, és csak hallgatott. Arra gondoltam, amit az illegális vízvezeték építéséről mondott. Hátralestem a vállam felett. Noha az utca a házzal együtt már eltűnt a láthatárról, a kék kör még mindig ott lebegett a szemem előtt: fájó tetoválás a falu bőrén, mely annyira begyulladt, hogy nem volt biztonságos a közelébe menni, és melyről jobb volt nem is beszélni.

Folytattuk az utunkat a hulladéktelep felé.

* * *

Átkeltünk a sekély, iszapos patakon, mely a műanyagtemető közelében csordogált. Gyerekkorunkban mindkettőnknek megtiltották, hogy idejöjjünk. Anya azt mondta, hogy a hulladéktelep körül mérgezett a föld, és veszélyes ott járkálni. Azonkívül, ha megbotlunk, valami éles tárgy könnyen kiszakítja a ruhánkat, vagy csúnyán elvághatja a lábunkat. Így mindig rendkívül gondosan előkészítettük a kirándulásainkat. Általában naplementekor mentünk, mikor még nem volt annyira sötét, hogy lámpásra lett volna szükségünk, de nem is volt olyan világos, hogy már messziről fel lehetett volna ismerni bennünket.

A műanyagtemető nagy, laza szerkezetű halom volt, ahol hegyes sarkak és durva felületek, egyenes szélek és törött élek meredeztek teljes összevisszaságban a levegőbe. Furcsa, szögletes hullámvölgyei és hegyei időről időre változtatták a formájukat. Az emberek, használható műanyag és fadarabok után kutatva, amelyek még nem zúzódtak szét a többméternyi hulladékrétegek alatt, egyik helyről a másikra rakosgatták a lomokat. Az előzőnél is jobban összetaposták az elegyengetett részeket, mély gödröket ástak, és mellettük dombokat emeltek. A telep ismerős szaga és látványa még mindig eszembe juttatta a hosszú szárú csizmám, melyet korábban minden egyes alkalommal, mikor idejöttünk, felhúztam, mert attól féltem, hogy megsebzem a lábszáram. Még pontosan emlékeztem a csizma durva anyagára, amely annyira meleg volt, hogy állandóan izzadt benne a lábam.

Most csak egyszerű, fatalpú nyári cipőt viseltem, amely nem igazán védte a lábam, még bokáig sem, de hát már idősebb is voltam, és ragyogóan sütött a nap. Az elöregedett műanyag csak úgy recsegett-ropogott lépteink súlya alatt; pőcsiklegyek és más bogarak hangosan zümmögve repkedtek a fejünk körül. Lehajtottam az ingujjamat, és egy zsinórral szorosan a csuklóm köré kötöttem, mert tudtam, hogy egy vékony meztelen bőrsáv is csak még jobban vonzaná a rovarokat. Estére biztos piros és dagadt lesz a bokám.

Körülnéztem, hogy nem találok-e valami érdekeset, de csak csupa haszontalan dolog került a kezem ügyébe: töredező, piszkosfehér műanyag lemezek, kényelmetlen kinézetű cipők, melyeknek letört a sarkuk, meg egy babafej. Megálltam, és hátrafordultam, hogy megnézzem, jön-e még utánam Sanja, de ő pár méterre lemaradt: észrevett valamit az egyik kupac alatt. Közelebb mentem hozzá, és láttam, amint a repedezett tálak, elgörbült vállfák meg hosszú, fekete lécek garmadájából kihúz valamit, ami úgy néz ki, mint egy doboz.

A tárgy tégla alakú volt, s még soha nem láttam hozzá foghatót. Összekarcolt, fekete felülete valaha sima és fényes lehetett. Mindkét végében egy-egy kerek mélyedés volt, melyet apró szemű fémháló fedett.

– Hangszórók – szólt Sanja. – Már más régi készülékben is láttam ilyet. Ezekkel alighanem hallgattak valamit.

A hangszórók között derékszögű mélyedés húzódott, alig szélesebb a tenyeremnél. Egy törött fedőlap volt rajta, melyet a felső sarokból lehetett kinyitni. A készülék tetején gombok sorakoztak, amelyeken apró, különböző irányba mutató nyilakat vettem észre. Az egyik gomb nagyobb volt a többinél, és ha megforgattuk, egy piros mutató mozogni kezdett egy skálán, ahova számok voltak bejelölve, melyek azonban látszólag semmit sem jelentettek: 92, 98, 104 és így tovább. A skála jobb szélén három betű látszott: MHz. A felső oldalon a gombokon kívül még volt az oldallapon lévő mélyedésnél egy kicsit nagyobb, kerek mélyedés, amelyet egy félig átlátszó fedél takart.

Kérdezés nélkül is tudtam, hogy Sanja biztos magával viszi ezt a készüléket. Arckifejezése elárulta, hogy már azon gondolkodik, miképp nyissa ki, s vajon hogy néz ki belülről. Mielőtt szétszedi, jól meg kell majd jegyeznie az alkatrészek helyét, s aztán áramot vezet bele a napgenerátorból, hogy lássa, mi történik.

Egy darabig még mászkáltunk a műanyagtemetőben, de mindenfelé csak a szokásos ócska lomot, tönkrement gyerekjátékokat, valamilyen azonosíthatatlan anyagból készült edények széttört darabjait és nejlonzacskók megannyi penészes foszlányát láttuk. Mikor visszaindultunk a faluba, így szóltam Sanjához:

– Legszívesebben leásnék a műanyagtemetőnek egész az aljáig. Talán akkor megérteném az előző világot és az akkor élt embereket, akik mindezt eldobták.

– Túl sokat gondolsz rájuk – felelte Sanja.

– Csakúgy, mint te – vetettem ellen. – Különben nem járnál ide.

– Nem ők érdekelnek, hanem a készülékeik – magyarázta Sanja. – Hogy mit tudtak, és mi maradt abból ránk.

Ekkor elhallgatott, és a karomra tette a kezét. Az ingujj anyagán át éreztem az ujjait és körülöttük a nap sugarait, s a kétféle forróság csak úgy égette a bőröm.

– Nem érdemes rájuk gondolni, Noria. Ők sem gondoltak ránk.

* * *

Hiába próbáltam nem gondolni rájuk, észre kellett vennem, hogy világuk minduntalan beleárad a mi világunkba, a mi égboltunkba, a porunkba. De vajon a mai világ, a most fennálló világ is beleáradt-e valaha az ő világukba – abba a világba, amely már elmúlt? Magam előtt látom, amint egyikük ott áll annak a folyónak a partján, amely most seb a mi tájunkon, egy nő talán, sem öreg, sem pedig fiatal, vagy talán mégiscsak férfi, nincs jelentősége. Haja világosbarna, és ahogy nézi a hömpölygő vizet, amely talán sáros, vagy éppen tiszta és átlátszó, valami, ami addig még nem létezett, beszivárog a gondolataiba.

Szeretném azt képzelni, hogy ez a valaki megfordul, hazamegy, és aznap valamit másképp csinál, mint eddig, csak azért, amit képzeletben látott, a következő nap szintén, és az azt követőn is.

Aztán újra látom őt, most valahogy másként – elfordul, és semmit sem tesz másképp. Hirtelen nem is tudom, melyik a valóság, és melyik csak tükröződés a tiszta, mozdulatlan vízen.

Nézem az eget, a fényt meg a föld formáját, amelyek ugyanazok, mint az ő idejükben, és mégsem; sohasem ér véget ez a folyamat.

* * *

Hazafelé menet alig beszélgettünk Sanjával.

Otthon a verandán álldogálva megvárta, míg felkötöm a megfoltozott vizestömlőt az utánfutóra, és felülök a napelemes kerékpárra. A nap magasan járt az égen, és fényesen lángolt, Sanja alakja viszont kicsi volt, és sovány, kékesszürke a sötét árnyékban.

– Noria – szólt utánam Sanja. – A fizetség.

– Még ma elhozok kéttömlőnyit – feleltem.

Mikor elhajtottam a teamester háza felé, egy pillanatra még láttam Sanja mosolyát. Vékony volt, és színtelen, de azért mégiscsak mosoly.

Apa nemigen fog örülni.

3. fejezet

MÁSNAP KÉSŐ délután épp a teaháztól a kapu felé igyekeztem. Megálltam a kőkertnél, hogy egy kis mentalevelet szedjek. A fehér homok hallgatagon fodrozódott a sötétszürke kőtömbök között, mint az elhagyott szigeteket körülvevő víz. A homok szélén három teacserje nőtt, amelyek zöld lángként lobogtak a kék ég felé. Pár mentalevelet bevettem a számba, és folytattam az utam a kapu melletti, fenyő árnyékolta alacsony dombra, ahonnan egy kis liget suhogó árnyékán keresztül ki lehetett látni az útra. A nap legégetőbb heve már elmúlt, és a szertartási ruha kellemesen hűtötte a bőröm. A kemény talpú szandál azonban törte a lábam, és a karom is fájt.

Pár órányi alvás után apa még akkor felkelt, mikor halványarany fénnyel reggelre fordult a fehér éjszaka. A teaszertartások napján nem szokott ilyen korán felébreszteni, de ez alkalommal nem ismert irgalmat. Sejtettem, hogy ez kimondatlanul is büntetés volt, amiért előző nap olyan sokáig odamaradtam Sanjánál. Egyik feladatot adta a másik után, néha hármat is egyszerre, és mikor anya felkelt reggelizni, addigra már elgereblyéztem a kőkertet, megannyi tömlővel vizet hordtam a teaházba, kétszer kisepregettem, felakasztottam a lampionokat a teaházban és a környékén, kiszellőztettem a szertartási ruhákat, elmostam és megtöröltem a teáskannákat és a csészéket, majd ráraktam őket a fatálcára. Letöröltem a port a kerti kőtálról, és háromszor toltam odébb a verandai padot, míg végre meg volt elégedve apa a helyével.

Mikor nagy nehezen felszabadultam az előkészületi kötelezettségeim alól, megkönnyebbülve mentem a kapuhoz, hogy várjam a vendégeket. Reggeli óta szinte semmit se ettem, ezért mentalevelet rágcsáltam, hogy elűzzem az éhséget. A délutáni bágyadt napsütésben alig tudtam nyitva tartani a szemem. A fülemben a kerti szélharangok halk hangja csengett. Néptelen volt az út, az ég felettem végtelen, és körülöttem mindenfelé apró mozdulatokat éreztem a világ burkán, az élet lüktetését, ahogy tágul meg összezsugorodik.

Felkelt a szél, majd elállt. Rejtett vizek áramlottak a föld belsejében. Lassan megváltozott az árnyékok alakja.

Egyszer csak mozgást vettem észre az úton, majd lassan két, kékbe öltözött személy alakját fedeztem fel egy napelemes autóban, amelyet egy harmadik vezetett. Mikor a fák széléig értek, megütöttem a fenyőn lógó nagy szélharangot. Egy pillanat múlva három gongszó érkezett a teaház felől, amelyből megértettem, hogy apa kész fogadni a vendégeket.

A szolárautó beállt a kapu közelében a vendégek járművei számára épített, tengerifűvel fedett kocsiszín alá, és két, az Új Csien katonai egyenruhájába öltözött férfi szállt ki belőle. Felismertem az idősebbet: Bolinnak hívták, és állandó vendégünk volt, a távoli Kuusamo városából majdnem minden hónapban ellátogatott hozzánk, és fizetségül mindig jókora adag vizet és élelmiszert küldött. Apa becsülte őt, mert Bolin tiszteletben tartotta a teaszertartás szabályait, és rangjára hivatkozva sohasem kért különleges bánásmódot. Mivel a falunkból származott, a helyi szokásokat is ismerte. Magas rangú tiszt lévén rendelkezési joggal bírt a Skandináv Unió fennhatósága alatt lévő valamennyi területen. Rangjelként egy kis ezüsthalat hordott a kabátján.

A másik vendéget azelőtt nem láttam. Az ő egyenruháján két ezüsthal díszlett, amiből rögtön tudtam, hogy neki még Bolinnál is magasabb a rangfokozata. Még mielőtt a szúnyoghálós kalap vékony anyagán át megláttam volna az arcát, testtartása és mozgása alapján az volt a benyomásom, hogy kettejük közül ő a fiatalabb. Meghajoltam előttük, és vártam, hogy válaszként ők is meghajoljanak. Aztán a kerti ösvény felé fordultam. Szándékosan nyugodt léptekkel mentem előttük, hogy időt adjak nekik ráhangolódni a szertartás kimért csendjére.

A teaház előtt ragyogott a fű a napfényben: apa szokás szerint egy kis vizet szórt rá a tisztaság jelképéül. Megmostam a kezem a kőtálban, amibe reggel friss vizet öntöttem, és a vendégek követték a példámat. Aztán leültek várakozni a padra. Egy kis idő múlva a teaházban megszólalt a gong. Félrehúztam a vendégek bejáratát takaró tolóajtót, és megkértem őket, hogy kerüljenek beljebb. Bolin kissé nehézkesen térdelt le az alacsony bejárat előtt, majd lassan bekúszott a házba. A fiatalabb tiszt megállt, és rám nézett. A szúnyoghálós kalap fátyla mögött feketének és keménynek tűnt a tekintete.

– Ez az egyetlen bejárat? – kérdezte.

– Másik is van, uram, de az a teamester számára van fenntartva, azt sosem szokták használni a vendégek. – Ezzel meghajoltam előtte.

– A városokban már egy olyan teamester sincs, aki elvárná a vendégeitől, hogy térden csúszva menjenek be a teaházba – tette hozzá.

– Ez egy régi teaház, uram – feleltem. – Annak idején egy olyan elgondolás alapján épült, miszerint a tea mindenkié, ezért a szertartás ideje alatt mindenkinek egyformán térdelnie kell.

Ez alkalommal nem hajoltam meg, és úgy tűnt, mintha a tiszt arcán ingerültséget látnék, de azon nyomban udvarias mosoly fagyott az arcára. Többet nem szólt, csak letérdelt, és bekúszott a teaházba. Követtem őt, majd behúztam magam mögött a tolóajtót. Enyhén remegett az ujjam a fakereten. Bíztam benne, hogy senki sem vette észre.

Az idősebb vendég időközben elhelyezkedett a tűzhely előtt, és a fiatalabb leült mellé. Az én helyem a vendégek bejáratának a közelében volt, apáé pedig a vendégekkel szemben. Mikor valamennyien levettük a szúnyoghálós kalapunkat, apa meghajolt.

– Üdvözlöm, Bolin őrnagy! Régen várt öröm számomra, hogy újra látom. Túl sok víz folyt le azóta, mikor ön utoljára megtisztelt minket a látogatásával – mondta apa, mereven a teaszertartás etikettjéhez ragaszkodva, de melegséget éreztem a hangjában, melyet csak barátok és régi, rendszeresen ellátogató teavendégek számára tartogatott.

Viszonzásképp Bolin őrnagy meghajolt.

– Kaitio mester, részemről az öröm, hogy újra itt lehetek az ön teaházában. Egy vendéget hoztam magammal, remélem, hogy ő is épp úgy fogja élvezni majd az ön teáját, mint én. – Ezzel kísérője felé fordult. – Ez itt Taro parancsnok. Csak nemrég költözött ide messziről, az Új Csien déli tartományából, és ez alkalomból szeretném megkínálni az egész Skandináv Unió legjobb teájával.

Szúnyoghálós kalap nélkül most jól lehetett látni, hogy Taro valóban fiatalabb volt Bolinnál. Arca sima volt, fekete hajában pedig egy ősz hajszál sem éktelenkedett. Miközben üdvözlésképpen meghajolt, arckifejezése egy pillanatra sem változott.

Miután apa meghajlással köszöntötte Tarót, kiment a vizesszobába, és röviddel azután egy vízforraló edénnyel tért vissza. Letette a padló mélyedésében lévő tűzhelyre, majd egymáshoz ütötte a kovaköveket, és meggyújtotta az edény alatt lévő száraz tőzeget. Csak apa ruhájának a suhogását lehetett hallani, mikor megint kiment a vizesszobába, és fatálcával a kezében jött vissza, amelyen két teáscsésze és két teáskanna állt: a nagyobbik kanna fémből, a kisebbik pedig agyagból készült. Letette a tálcát a tűzhely mellé a padlóra, és úgy helyezkedett el, hogy lássa a vizet a vízforraló edényben. Tudtam, hogy Bolin őrnagy a zöld teát szereti, amelynél vigyázni kell, hogy ne legyen túl forró a víz. „Amint meg tudsz számolni tíz apró buborékot az edény alján, ideje kiönteni a vizet a teáskannába”, tanította apa. „Öt még túl kevés, húsz pedig már sok.”

Mikor a víz elérte a megfelelő hőmérsékletet, apa merőkanállal szedett belőle a nagy teáskannába. Gyerekként minden mozdulatát figyeltem, és tükör előtt próbálgattam, mígnem megfájdult a karom, a tarkóm és a hátam. Sohasem értem el azt a könnyed, szabadon folyó áramlást, mint amit nála láttam: olyan volt, mint a szélben hajladozó fa vagy a vízben ringatózó hajfürt. Saját mozdulataim az övéihez képest nehézkesnek és merevnek tűntek. „Mert csak a külső mozgást próbálod utánozni”, mondta ekkor. „Az áramlásnak belülről kell jönnie, az a jó, ha szakadatlanul, fennakadás nélkül árad szét a testedben, mint a lélegzet vagy az élet.”

Csak akkor kezdtem megérteni, hogy mire is céloz, mikor elkezdtem gondolkodni a víz mibenlétén.

A víznek nincs kezdete, sem vége, miképp a teamester mozdulatainak sincs teakészítés közben. A csend, még egy apró szünet is az áramlás része, és ha egy mozdulat látszólag félbe is marad, az csak azért van, mert az ember érzékszerveivel nem képes nyomon követni a folytatást. A mozdulatok hol nagyobbak, hol kisebbek, úgy változnak, mint a víz a vízforraló kannában, vagy mint maga az élet.

Mikor ezt megértettem, mozdulataim nem voltak többé a bőr felszínének és az izmok feszességének a játékai, hanem mélyen a bőr alól kezdtek áramlani.

Apa a nagy teáskannából vizet öntött a kisebbe, amelyben már ott várt a teafű. Azután csészékbe töltötte a gyenge, rövid ideig állni hagyott teát, hogy azok jól felmelegedjenek. Az előkészület végén újra megtöltötte a kis kannát, majd a csészékből ráöntötte a teát, így egész nedves lett kívülről az agyag teáskanna, és ezáltal a benne lévő levelek jobban ki tudták adni az aromájukat. A mennyezetre akasztott lámpások lágyan remegő fényt szórtak a tálcára folyó vízre. Minden egyes lélegzetvétellel egyre jobban elmélyültem a szertartásban, és egyre erőteljesebben érzékeltem a körülöttem lévő dolgokat: a sárgás fény ragyogását a vízen, a tea édes fűillatát, a lábszáramban érzett fájdalmat, ahogy nyomja nadrágom gyűrődése, valamint a fém teáskanna nedves csörrenését, valahányszor apa letette a tálcára. Mindez összekeveredett, és egy olyan áramlássá olvadt, amely bennem lélegzett, hajtotta a vért az ereimben, feszesebben odakötött a pillanathoz, olyannyira, hogy már úgy tűnt: nem is én lélegzem, hanem maga az élet lélegzik általam, és egyesít engem felettem az éggel s alattam a földdel.

Hirtelen megszakadt ez az áramlás.

– Vannak, akik mindezt vízpazarlásnak tartanák – törte meg Taro parancsnok a csendet. Hangja mély volt, és meglepően lágy. Nehéz volt elképzelnem, hogy bárki is ilyen hanggal parancsolgasson a hadseregben. – Ritka, hogy legyen manapság valakinek annyi víztartaléka, hogy minden részletében eleget tudjon tenni a teaszertartás előírásainak – folytatta Taro.

Noha nem néztem apára, éreztem, ahogy megdermed, s mintha láthatatlan függöny feszült volna ki a bőre alatt.

A teaszertartás egyik íratlan törvénye úgy szólt, hogy a szertartás ideje alatt a beszélgetés kizárólag csak a víz és a tea minőségére, az öntözött területek az évi terméshozamára, az időjárásra, a teáskészlet eredetére és a teakészítés művészetére vagy éppen a teaház berendezésére tett megjegyzésekre korlátozódhatott. Személyes dolgokról nem volt szabad beszélni, és kritikus megjegyzéseket sem tettek soha.

Bolin megrezdült, mintha bebújt volna az egyenruhája alá egy mécsbogár.

– Mint már mondtam, Kaitio mester a legjobb teamester, akit ismerek. Megtisztelés a részéről, hogy változatlanul megőrizte nekünk, kiváltságosok számára a teaszertartást, hogy tökéletes élvezetben lehessen részünk – mondta anélkül, hogy Taróra pillantott volna. Ehelyett apára szegeződött a tekintete.

– Értem – felelte Taro. – De nem tudom elhallgatni meglepődésemet, hogy egy vidéki teamester ilyen bőkezűen bánjék a vízzel. Hisz ön is tudja, Bolin őrnagy, hogy a teaszertartás manapság valamennyi fellelhető formájában csupán halvány mása az eredeti, előző világbeli alakjának, amely tartalmát vesztette, és már rég feledésbe merült. Ezért értelmetlen azt állítani, hogy a hagyományok tisztelete indokolná a víz efféle tékozlását.

Apa arca mozdulatlanná vált, mint a földkéreg, amely hatalmas föld alatti áramlásokat rejt a belsejében. Egész halkan megszólalt:

– Méltóságos uram, biztosíthatom afelől, hogy épp úgy végzem a teaszertartást, mint ahogy tíz generáció óta szokás; amióta az első teamester beköltözött ebbe a házba. Azóta a legapróbb részlet sem változott.

– A legapróbb sem? – álmélkodott Taro. – Ezek szerint fiatal lányokat is elfogadtak volna a teamesterek tanítványként? – kérdezte, felém intve, és éreztem, ahogy forróság önti el az arcom, mint mindig, ha idegenek figyelmének középpontjába kerültem.

– Az apák mindig is gyermeküknek adták tovább a tudásukat, és lányomból egész ügyes teamester lesz, akire büszke lehetek – mondta apa. – Noria, nem kínálnád meg a vendégeket az első teához egy kis édességgel?

Az először leforrázott teát, vagyis az első teát, ahogy nevezni szokás, a szertartás legfontosabb részének tartották, és ilyenkor, minden más esetben, az oda nem illő beszélgetés komoly sértésnek számított volna nemcsak a teamesterrel, hanem a többi vendéggel szemben is. Taro csendben várt, míg a tengerifűből készült tálon apró teasüteményeket kínáltam neki, amelyeket aznap reggel gyúrtam mézből és amarántlisztből. Apa arca néma és megfejthetetlen maradt, miközben kitöltötte a teát a csészékbe. Az elsőt Bolin őrnagynak nyújtotta, a másodikat Taro kapitánynak. Bolin, mielőtt megkóstolta volna, sokáig szagolgatta a teát, majd miközben ízlelte, hogy az összes aromát kiérezze, behunyta a szemét. Taro a maga részéről egyből az ajkához emelte a csészét, nagyot kortyolt, majd felemelte a tekintetét. Arca furcsa mosolyra húzódott.

– Bolinnak igaza van – mondta. – Az ön tudománya valóban bámulatos, Kaitio mester. Még a főváros teamesterei sem tudnak ilyen tiszta ízű teát készíteni, holott őket a környező területek természetes vizével látjuk el. Ha nem tudnám, hogy képtelenség, még azt hinném, hogy az ön teája forrásvízzel készült, nem pedig tisztított tengervízzel.

Míg apa letette kezéből a tálcát maga mellé, úgy éreztem, mintha meg se rezzent volna a levegő a szobában, és mintha egy hideg, súlyos kő nehezedett volna a szívemre. Eszembe jutott a hegyek mélyén, a néma sziklából ömlő titkos forrás.

Nem tudtam, ki ez a férfi, s mi látogatásának a valódi oka, de úgy tűnt, mintha léptének nyomában, ott, ahol a lába oly finoman érintette az ösvény köveit és a fűszálakat, ahogy azt csak a levegő tudta, egy vékony, sötét alak közeledett volna, és a kerten át egészen a teaház verandájáig követte volna. Türelmes és fáradhatatlan volt ez az árny, de nem akartam felé nézni, se kinyitni a tolóajtót, hogy lássam, amint a fák alatt vagy a kőtál mellett várakozik. Nem tudtam megfejteni apa érzelmeit, mivel ő nem hagyta, hogy belső rezdülései meglátsszanak az arcán.

Bolin őrnagy ivott a csészéjéből, majd így szólt:

– Örülök, Kaitio mester, hogy az ön teája ilyen nagy hatással van Taro kapitányra. Idehelyezték, hogy ellenőrizze a helyi közigazgatást, így szorosan együtt fogunk működni.

Taro megtörölte a száját.

– Különösen a vízbűntények számát szeretném csökkenteni – mondta a fiatalember. – Bizonyára ön is hallott róla, hogy az utóbbi időben igencsak megnőtt a számuk a Skandináv Unió területén. – Itt szünetet tartott, és mély csend töltötte be az egész szobát. – A közeljövőben bizonyára gyakran fogunk majd találkozni.

– Örömmel látjuk – mondta apa, és meghajolt. Követtem a példáját.

– Taro kapitány nagy tiszteletnek örvend a fővárosban – tette hozzá Bolin. – Úgy is mondhatnám, hogy örülhet, aki elnyerte a kegyeit, persze ezzel nem arra akarok célozni, hogy az Új Csien területén esetleg ne lenne mindenki számára egyformán kellemes az élet – nevette el magát Bolin a saját megjegyzésén, mire apa meg én illedelmesen elmosolyodtunk.

Apa újratöltötte a vendégek csészéjét, én pedig édességgel kínáltam őket, amelyből mindketten vettek. Taro megint apához fordult.

– Nem győzöm betelni a kertjével, Kaitio mester. Rendkívül szokatlan ekkora távolságra az öntözött területektől ilyen szép zöld növényeket látni. Hogy jut az önök vízadagjából még a növényekre is?

– Egy teamester vízadagja foglalkozásánál fogva természetesen kissé nagyobb, mint a legtöbb polgáré – jegyezte meg az őrnagy.

– Természetesen – bólintott Taro. – De ha belegondolok, mekkora áldozatot követel egy ilyen kert fenntartása! Mondja, kedves mester, mi az ön titka?

Még mielőtt apa szólásra nyithatta volna a száját, Bolin megelőzte:

– Nem fecséreltünk-e már eddig is túl sok időt mindenféle haszontalan tereferére ahelyett, hogy csendben élveznénk a teát, és egy pillanatra elfelednénk a külvilág bajait? – Taro felé intézte a szavait, és noha hangja nem volt indulatos, enyhe élt éreztem benne. Taro rövid ideig szótlanul bámulta, aztán apához fordult, akiről beszéd közben egy pillanatra sem vette le a szemét.

– Lehet, hogy igaza van, Bolin őrnagy. Talán jobb is, ha megtartom magamnak a kérdéseimet a következő látogatás idejéig, amelyre remélhetőleg hamarosan sor kerül. – Ezzel elhallgatott.

Ezután már csak pár felületes mondatot váltottunk, amelyeknek semmi közük sem volt a vízhez, a tea ízéhez vagy a kerthez. A hátramaradó időben csend töltötte be a teaházat, és ránk telepedett, mint titkos tüzek lassan terjengő füstje.

Elfogyott az édesség.

A vízforraló edény kiürült, majd a nagy teáskanna is.

Ha a víz elfogy, véget ér a szertartás.

* * *

Búcsúzóul meghajoltak a vendégek, és feltették szúnyoghálós kalapjukat a fejükre. Kikísértem őket ugyanazon az alacsony tolóajtón keresztül, amelyen beléptek a teaházba. Kinn a nyári este könnyű pókhálója beszőtte az alkonyatot. A mécsbogarak tompa fénnyel világítottak az eresz alatti lámpásokban.

Bolin őrnagy és Taro parancsnok követtek a kapuig, ahol az autó sofőrje felemelte a tekintetét a mahjong játékából, ivott pár kortyot a kis vizestömlőjéből, majd kiegyenesítve a hátát, felkészült az indulásra. A vendégek beszálltak a kocsiba, és illedelmesen elköszöntek tőlem.

Visszatértem a teaházba. A késő esti napkorong körül az égbolt színe a ház mögött növő apró harangvirágéhoz hasonlított. A levegő mozdulatlan volt, és a sötétség felé fordult a fű.

Miután gondosan elmostam és eltöröltem a csészéket, teáskannákat és a többi kelléket, a helyükre raktam őket a vizesszobában. Aztán még segítettem apának kitakarítani a teaházat. Már egészen elnehezedtek a tagjaim, mikor végül kiürítettem a lampionokat. A mécsbogarak nyomban eltűntek a bokrok közt, csak itt-ott lehetett még látni imbolygó fényüket. Apa szertartási ruhájában kijött a teaházból, kezében a szúnyoghálós kalappal. Az éjszakai, halványan derengő napfény barázdákat húzott az arcára.

– Eleget tudsz ahhoz, hogy teamesterré avassunk az ősszel.

Mást nem mondott, csak besétált a házba, és noha kijelentése meglepett, hallgatása nagyobb nyugtalanságot keltett bennem, mint a szavai.

Visszavittem az üres lampionokat a teaházba, egyenként betekertem őket a kendőkbe, majd betettem a faládába, ahol tároltuk őket. Csak egyben hagytam mécsbogarakat, s ezeket áttettem egy dísztelen, hétköznapi lámpásba, amelyet éjszakára magammal vittem a szobámba.

Sokáig sétáltam még a teaház körül, a fák között és a réten. Az éjjeli harmat kellemesen hűtötte a bokámon a fájó, égő szúnyogcsípéseket. Sehol sem találtam a vékony, sötét árnyalakot: se a fenyők között, se a kőkertben, sem pedig a teaház verandáján, de lehet, hogy csak azért, mert nem jó irányban kerestem.