A fordítás alapját képező kiadás:

Ondřej Neff

Tma

Albatros, 2007

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Németh Attila

Fordította:

Barna Otília

Szerkesztette:

Lukács Gabriella

Korrektor:

Athén Melitta

Borító:

Burger István

ISBN 978 615 5508 45 5

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 1998, 2007 by Ondřej Neff

© Hungarian translation 2015, Barna Otília

© Hungarian edition 2015, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Megjegyzés:

A történet egy párhuzamos világban játszódik. Bármiféle hasonlóság világunk körülményeivel fiktív, a regényben felvázolt politikai helyzet kitalált, értelmetlen az itt ismertetett személyeket és történéseket világunk állapotával összevetni. Persze megakadályozni Önöket ebben nem áll módomban.

A szerző

Előszó

PUFF!

Ettől a pillanattól kezdve az elektromos vezetők a Föld bolygó egyetlen technikai berendezésében sem voltak képesek áramot vezetni.

Első fejezet

1.1

A közép-európai időzónában az elektromosság a nyári időszámítás szerinti tizenötödik óra tizenhatodik percének huszonkettedik másodpercében szűnt meg működni. 1998. április 17. péntek, ez az a dátum, melytől az emberiség új történelmét datálhatjuk.

1.2

Katka számára a péntek nem kezdődött a legjobban.

Éjjel, hosszú idő óta először megint bepisilt. Repülős álmok gyötörték, ördögök arcát látta bennük, kergetőztek körülötte, beszélni akartak vele, hívták, de nem hallotta őket, szörnyű feszültséget érzett, és a pillanat, amikor maga alá vizelt, megkönnyebbülést jelentett számára.

Ő nem szereti, mikor Katka bevizel. Te barom! üvöltött rá.

Szemétidiótahugyosbarom!

Katka a helyiség másik felébe nézett. A matracon a mosdókagyló mellett pufók, szürkésrózsaszín sziluettet látott. Anya az. Alszik.

Katka lapos orrocskájának nyílásain át mély levegőt vett. Felismerte az illatokat és a szagokat, és megértette, mi történt. A vizecskék. Sok vizet ivott, vöröset, barnát és fehéret, aztán rosszul lett, és szájából kieresztette a vizeket a mosdóba, meg valószínűleg a földre is, hiszen a matrac körül minden fénylett és fehérlett. Anya most alszik, és nem nagyon fogja felébreszteni egyelőre semmi.

Katka ijedten pislogott, és megpróbálta fejére húzni a takarót. Egy rándítással lehúzta anyjáról. Rossz napja volt. Apja olyan ügyetlenül mozdult, hogy Katka kezével a lába közötti zacskóba ütött. Nem szándékosan tette. Semmiért a világon ilyet akarattal nem tenne. Tudta, hogy fáj Neki, és hogy nagyon dühös lesz.

Arcon vágta.

Szemétkurvaidióta!

Anyja felé fordult.

Láttadhogymitcsináltezakiskurva? üvöltötte a zöld pokrócba csavart szürkésrózsaszín hústömeg irányába. Direktagolyómbabokszolt!

Ahogy kiabált, szájából büdös szag áradt. Ő is sok vizecskét ivott.

A következő pofon után berepedt a felső ajka.

Fölé hajolt. A hajánál fogva megragadta, és kicibálta az ágyból.

Tekoszoshugyosszemétidióta! üvöltötte. Majdénmegtanítalak!

Újfent fájdalom.

Elrángatta a mosdóig, még mindig a hajánál fogva. Álla épphogy felért a mosdó széléig, a kagylóból szaglottak a vizecskék meg minden, ami Anya hasában van, mielőtt kifolyik belőle.

Csuklójára zsinórt erősített, és a csaphoz kötötte. Majdénmegtanítalak atisztaságrateszemétidióta! kiabált. Énvagyokazapád!

Apa. Különös szó.

Különös? Borzalmas!

Még rosszabb, mint a szemét.

Szemét, azok ők ketten, Katka és Anya.

Míg az apa, az Ő.

1.3

Az elektronok nem tűntek el a világból. Ez így nem is lehetséges, a téridő nélkülük nem boldogul, és ezen a tényen egyetlen, a téridő bármely szintjén lévő hatalom sem változtat egy cseppet sem. Csak éppen megváltoztak az elektromos vezetők tulajdonságai. Mégpedig igen jelentősen. Egyszerűen megszűntek áramot vezetni. A kémiai és biokémiai folyamatokat ez nem érintette. Csak annyi történt, hogy nem működött tovább, amit durván és praktikusan elektromosságnak hívunk.

Az atom-, szén-, gáztüzelésű vagy fűtőolajjal működő erőművek, a víz-, árapály-, szél- vagy naperőművek, a geotermikus erőművek, mind megszűntek elektromos áramot termelni. Bekrepáltak az elemek és az akkumulátorok. Lesújtott a Földre az elektromos halál.

1.4

A Hřivnáč család, vagyis inkább annak maradéka, Jindřich az apa, felesége Růža és legkisebbik lányuk Kateřina – a legidősebb utód, a tizennyolc éves Mirek ugyanis a ruzyně-i börtönben ült előzetesben fegyveres rablótámadás gyanújával, a tizenhat éves Evelyna pedig, akinek sötét bőre megkérdőjelezte Jindřich apaságát, az E55-ös nemzetközi főút útszéli árka által behatárolt területen illegette magát. Szóval a Hřivnáč család három tagja ama végzetes nap elektromos enyészetéből nem érzékelt semmit.

Hřivnáčék a volt munkástelepen, Buďánkán éltek, Prága Košíře negyedében, egy lelakott ház földszintjén, amin a KOUKAL, A TE FEJEDRE IS RÁESEK felirat ékeskedett, és az elektromos áram áldásos tevékenységét már tavaly nyár óta nem élvezték.

Az adott pillanatban Honza Krylnek, a daganatos megbetegedések diagnosztizálásához használt radioaktív anyagokat gyártó Teston cégnél technikusként dolgozó huszonnyolc éves vegyészmérnöknek rosszabbul állt a szénája.

Egy lepattant, első köztársaságbeli ház második emeletén lakott a Bubenská utcában, egy konkrét érdeklődési körrel bíró egyedülálló fiatalember számára kényelmesen berendezett egyszobás lakásban.

Ama végzetes péntek délután lakásának előszobájában tartózkodott, és Olpran márkájú kerékpárján a Shimano váltót bütykölte. A munkához vakító szerelőlámpával világított. A nyitott ajtón át Pavarotti és barátai énekét hallgatta az F470-es Sony erősítőhöz ill. az azonos márkájú CD-lejátszóhoz kötött Fisher hangfalakból.

A biciklilánc cuppogva csúszott egyik fogaskerékről a másikra, és Honza úgy érezte magát, mint annak idején kisfiúként, amikor bátyja, Tonda Favorit kerékpárjának váltójával játszott. Akkoriban a félverseny Favoritra a technika csodájaként tekintett. Tonda azt sem akarta megengedni, hogy hozzáérjen, nemhogy a váltóval játszadozzon. Kicsi vagy, tönkreteszed, mondogatta. Honza szeretett volna nagy lenni. Ha nagyobb lesz, Tonda majd kölcsönadja neki a Favoritot. Aztán nagyobb lett, és Tonda soha nem adta neki kölcsön. Amikor még idősebb lett, megértette, miről volt szó. Tondát egyáltalán nem érdekelte a Favorit, untatta a bicikli. Állandóan kint hagyta az esőben, sose kente át grafittal a bicikliláncot, a bovdenek rozsdásak voltak, a fékpofa gumik az utolsókat rúgták.

A Favorittal kapcsolatban egyetlen dolgot élvezett: Honza makacs sóvárgását, hogy megérinthesse a kerékpárt, majd később, hogy utazhasson rajta. Talán épp ez gerjesztette Honzában a biciklizés iránti szenvedélyes szerelmet.

Tonda most egy hízásnak indult harmincöt éves, két gyermekes házasember, Skoda Favorit tulajdonos, aki azon emészti magát, hogy miért pont azelőtt vett új autót, hogy a Skoda piacra dobta a Feliciát.

Tonda azt is megalázónak tartotta, hogy Honza nem akart autót, nem volt rá szüksége. Bátyjának köszönhetően Honza sokkal hamarabb a saját lábára állt, mint ahogy az a korából következett volna. Igaz, néha már-már túlzásba vitte – tizenhat évesen elkezdett karatézni, és a második barna övet közvetlenül azelőtt szerezte meg, hogy bevonult katonának, természetesen hova máshova, mint a felderítőkhöz.

Soha többé nem hagyom, hogy buzeráljanak, fogadkozott. Fogadalmát nem tartotta be száz százalékosan. Rögtön a katonaság után belefutott Monikába, és elvette feleségül. Szerencsére gyerekkora óta hordoz magában valamiféle kifejlesztett riasztórendszert, ami buzerálás esetén jelez. Úgyhogy hamarabb felismerte Monikában, minthogy az teljes pompájában kifejlődött volna, és két évvel később elvált tőle. Volt saját lakása, saját biciklije, saját munkája és saját barátnője is, akit kellőképpen távol tartott magától.

Jó, persze, a lakás kicsi, harmadik kategóriás, viszont senki nem buzerálta a bérleti díjjal. A bicikli nyergében csak mosolyogni tudott azon a buzeráción, aminek az autósok ki vannak téve. Olyan munkát végzett, amire csak kevesen képesek, és mivel összességében elég nyomorultul fizettek, senki nem akarta kitúrni a helyéről, ismét egy buzerációval kevesebb. És a lány? Ha buzerálni kezd, mehet isten hírével. Ez az igazán fontos az életben. Hogy ne hagyja magát buzerálni az ember.

Az Olpran lánca a fogakon cuppogott, Honzának úgy tűnt, hogy Pavarotti énekébe sutyorgott: „Hülye Tonda, Hülye Tonda!”.

Tizenöt óra tizenhat perc huszonkét másodperckor a szerelőlámpa kialudt, és Pavarotti abbahagyta az éneklést.

Az Olpran pörgő hátsó kerekét a tehetetlenség tovább forgatta, a lánc pedig folytatta a gúnyos suttogást:

„Hülye Tonda, Hülye Tonda!”

Honza elektromos izzáshoz szokott szeme most tehetetlenül hunyorgott. Az Olpran kereke lassan abbahagyta a forgást, és a szeme is hozzászokott az előszoba félhomályához.

Felállt, kinyitotta a biztosíték szekrényt, és letapogatta a biztosítékok bakelit gerinceit. Rendben voltak, egy sem lógott ki.

Megint kikapcsolták az áramot, gondolta. Miért is ne. Prága teljesen fel van túrva ennek az idióta Koukal főpolgármesternek köszönhetően. A kotrógépek úton-útfélen átvágják a kábeleket, a fél város meg áram nélkül marad.

Felhívom Markétát, és megkérdezem, hogy nála van-e áram.

A huszonhárom éves Markéta Panušková Honza aktuális barátnője volt. A fiú hosszú pórázon tartotta. Már több mint egy éve jártak, csakhogy a Monikával kötött frigy tapasztalatai után ugyanolyan makacsul ellenállt a házasság gondolatának, mint az autóvásárlásnak.

Markétának helyén volt az esze. Mindezt időben felfogta, és nem próbált ilyen téren nyomást gyakorolni rá. Más lányok felhúzták magukat, mikor rájöttek, hogy Honza nem engedi, hogy nála aludjanak, és az „ostor és kotródj” jelszava van nála érvényben.

Honza ebben annyira következetes volt, hogy a megmunkálásra váró faanyag után csak a Letná és Holešovice magasságában kajtatott. Nyugaton a Stromovka park és a Letná ligete, keleten a Moldva kanyarulata. Ez volt az ő territóriuma, ahova még hajlandó volt az esti légyottok után – ahogy azt ő nevezte – a lányokat taxival hazatranszportálni.

Markéta abszolút kivételnek számított, mert a spořilovi lakótelepen lakott. Honza a kapcsolatnak majdnem azelőtt véget vetett, mielőtt elkezdődött volna. Aha, Spořilovban laksz, húzta Honza akkor a száját. Markéta egyből megértette, hogy miről van szó. Van autóm, mondta nevetve, és máris bent volt „a kéz a bugyiban”.

Markéta ilyen volt. Tárgyilagos, önálló és céltudatos. Még az is megfordult Honza fejében, hogy tényleg nem akarja elkötelezni magát, hogy az a fajta lány, aki férfiként áll a kapcsolatokhoz, szórakozni és dugni akar, semmi mást, mert van saját munkája és keresete, egy esküvő, ne adj, isten néhány poronty pedig csak keresztülhúzná a számításait. Ez a fajta hozzáállás a lelke mélyén kicsit bosszantotta Honzát, férfiúi hiúságban nem szenvedett hiányt, az értelem azonban mindig túlsúlyban volt nála, vissza tudta fogni magát az érzések terén. Ezért bírta ki ilyen sokáig Markétával.

Kitapogatta a szerszámos szekrény felső lapját, és felkapta a vezeték nélküli Panasonic telefon kagylóját, ami szerencsére épp kéznél volt. A készülék süket volt.

– Én hülye – motyogta az orra alatt.

A vezeték nélküli telefon hálózati trafón keresztül töltődik. Ahogy Koukal lekapcsolja az áramot, semmire se jó.

A szerkényben volt egy félretett hagyományos telefon. Szerencsére nem dobta ki, amikor a cordlesst vette. Ez független az elektromos hálózattól, a telefonhálózat táplálja, így áramkimaradáskor is működik. A szekrényben sötét volt, úgyhogy megragadta az elemlámpát, hogy bevilágítson.

Az elemlámpával ugyanaz volt a helyzet, mint a Panasonickal. Halott volt.

– Ha az az istenverte telefon se fog működni, majd ha végre megtalálom, akkor tényleg dühös leszek – tudatta az Olprannal.

Kitapogatta a telefont, a szomszéd szobába vitte, kihúzta a Panasonicot a csatlakozóból, bedugta a hagyományos Teslát, és felvette a kagylót. Síri csend. Mintha farönköt emelt volna a füléhez. A kagylóból se zúgás, se kattogás nem hallatszott, ahogy az hálózati problémák esetén lenni szokott.

– A fenébe– jegyezte meg. Nyugtalanság vett rajta erőt. Ez a biciklivel nem történhet meg, gondolta. Ritkán volt ilyen igaza.

Miért idegeskedsz, tette fel magának a kérdést. Csak mert az az idióta Koukal kiverte a biztosítékokat az erőműben, és mindehhez még a telefonközpontot is kinyírta?

Különös volt az egész. Honza Kryl mindig megőrizte a nyugalmát. Tudta magáról, és értékelte is ezt saját magában.

– Miért viselkedek úgy, mint a hisztérikus Monika? – tűnődött.

Fejét lassan az ablak felé fordította. Rájött, hogy furcsa zajokat hall abból az irányból.

1.5

Jindra Hřivnáč belefáradt a kölök gyapálásába. A kislány viccesen nézett ki a mosdóhoz kötve. Sürgető nyomást érzett lágyéka táján. A gyerek gyapálása jólesően felizgatta, nem maradt más hátra, minthogy kieressze a gőzt.

Részeg feleségéhez térdelt, a hátára fordította, és nem törődve az álmatag mormolással, szétterpesztette a lábát. Kritikus pillantást vetett a borostás szőrzettel ritkásan benőtt dundi nemi szervre és a kék-zöld foltokra, melyek szinte egybefüggő felületet képeztek combja belső oldalán.

– Te is randa vagy, de legalább nem pisáltad össze magad, mint az a büdös fattyú – mondta. Hozzábújt, és könnyített magán. Majd bágyadtan felkelt, és látta, hogy a kislány figyeli. Lekevert neki egy pofont, aztán átvizsgált pár üveget, és talált egy kis Fernet maradékot.

A korty alkoholtól jobb kedvre derült. Eszébe jutott, hogy a kölköt már kellőképpen megbüntette, és már ideje lenne kiszabadítani a mosdókagyló fogságából.

– Jól van, jól van – mondta. Lába azonban megrogyott, ő pedig elterült a matracon a hangosan horkoló nő mellett, aki a hátán feküdt szétterpesztett lábakkal.

– Húzz arrébb, te dög – rúgta odébb, majd elaludt.

Arra ébredt, hogy valaki vadul rázza a vállánál fogva.

Azt hitte, Růža az, de rögtön rájött, hogy a nő továbbra is durmol mellette, csak átgördült az oldalára.

Megfordult, és Pištát pillantotta meg maga felett.

– Kelj fel fater, bazdmeg, a kurva életbe – ébresztgette Pišta. – Kint, a picsába, gyere már, ne húzd már a lóbőrt!

Pišta drogos volt, egy emelettel feljebb időzött, ő volt az állócsillag abban a folytonosan változó narkós buliban, ahol egymás kezébe adták a kilincset a drogosok. Isten tudja, miért választotta pótapjának Jindrát.

Az agya már leépült, szeméből spriccelt az AIDS. Jindra kedvelte. Már hogy a fenébe ne, mikor faternak szólította?

Pišta soha nem volt a szavak embere. A drogok már agyának jelentős részét lebénították, így a beszéd már nem ment neki olyan flottul, mint azelőtt. Jelen pillanatban valami sürgős mondanivalója akadt.

A vékony nejlon dzsekit viselő vézna srác felrázta Jindrát, rákényszerítette a nadrágot, és kivonszolta az utcára. Jindra bágyadtan védekezett, próbálta jelezni, hogy azt a kis patkányt ki kellene kötözni, mert már kékül a pofája a dögnek, csakhogy kint valami fontos dolog zajlott, ami nem tűrt halasztást.

Átfurakodtak a keskeny ösvényen Buďánka félig leomlott házai között. Az út során megelőzték őket Růžičkáék, egy cigány család: a családfő kalappal a fején, és megszámlálhatatlan mennyiségű gyermeke. Káromkodtak egy velőset, majd néhány pillanat múlva a Plzeňskán, a főváros egyik legjelentősebb közútján találták magukat.

Az, ami a szemük elé tárult, tényleg annyira elképesztő volt, hogy még Jindra Hřivnáč is elvesztette egy pillanatra a beszélőkéjét.