DEMET ALTINYELEKLIOĞLU

Ibrahim
és Hatidzse

Első rész

A Szulejmán sorozat IV. kötete

2015

A mű eredeti címe:

PARGALI ve HATICE

Fordította: Sastyin Gergő

Demet Altinyeleklioğlu © 2011

All rights reserved.

© Sastyin Gergő Hungarian translation 2015

© Trivium Kiadó 2015

Minden jog fenntartva!

Jelen kiadvány nem másolható sem részben, sem egészben a jogtulajdonos írásos engedélye nélkül! Engedély nélkül tilos információs rendszerben tárolni, elektronikus, mechanikus, fényképészeti, vagy egyéb módon reprodukálni. Továbbá nem engedélyezett az internetes fájlcserélők segítségével történő – és egyéb technológiát alkalmazó – megosztás, internetes közlés, sokszorosítás; valamint a nyilvános helyen történő felolvasás és előadás. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Tel./fax: (1) 248-1263

konyvek@triviumkiado.hu

www.triviumkiado.hu

A kiadó tagja az 1795-ben alapított
Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének

Felelős kiadó: Zádor Zsolt

Főszerkesztő: Szaniszló Julianna

Szerkesztő: Sándor Anna

Nyomdai előkészítés: Infoartnet Kft.

Fedélterv: Graph Zeppelin

ISBN 978-615-5334-49-8 (epub)

ISBN 978-615-5334-50-4 (mobi)

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

Édesapám,
drága Dzsemálom
emlékének

Bevezető

„Sors! Halld meg hangomat! Párbajra hívlak téged… Akárhány nyilad van, zúdítsd csak rám… Akármennyi ágyúgolyód, lődd ki felém őket. Hadd essen fejemre ezernyi ágyúgolyó, hadd csapjon belém megannyi villám, ha úgy kívánod! Én akkor sem adom meg magam neked! Én Hatidzse vagyok, Szelim{1} kán leánya! Annak a Szelim kánnak, akit Javuzként{2} emlegettek. Én pedig Tomirisz királynő vagyok. Megrohamozlak kivont kardommal… Nézd, még mindig élek. És ezután is élni fogok. Ha ezt életnek nevezed, akkor élek… Ha viszont nem nevezed életnek, azt is elfogadom… Még ha nem is élek, létezni akkor is fogok.”

Valahol az Adriai-tengeren
1503. november

Szörnyű vihar tombolt. Ekkorra a nap már készült volna, hogy visszavonuljon a túlparti hegyek mögötti otthonába, ha már jóval korábban el nem nyelik a felhők. A halászok persze hozzászoktak a tengeri időjárás váratlan változásaihoz. Sietve elkezdték összegyűjteni a hálóikat.

Édesapja kezét a szájához emelve tölcsért formált, hogy a hangját azok is meghallják, akik a környékbeli hajókon sürgölődtek.

– Márió, igyekezz!

– Vlagyimir, hagyd már azokat a halakat!

A szomszédos hajón dolgozó férfi hangját hamar visszafújta hozzájuk a szél.

– Törődj a magad dolgával, Armanno. Olyan embernek nézel, aki csak úgy elereszti a hálókat, és szabadon engedi azt a sok halat?

– A tenger haragos. És attól tartok, hogy a haragja egyre fokozódik.

– Hadd legyen. Én nem mozdulok innen a jussom nélkül.

Ezúttal édesapja feléje kiáltott:

– Sándor, kapaszkodj meg szorosan valamiben.

Valójában az igazi neve nem Sándor volt. Attól a naptól fogva hívatta így magát, mikor a falu öreg lelkésze Nagy Sándorról mesélt nekik. Azokon a napokon, melyeken az édesapja nem vitte magával a tengerre, kihúzta kardját a hüvelyéből, és felpattant a lovára, amit egy törött evezőlapátból tákolt össze. Épp úgy, mint Nagy Sándor, ő is Bukephalosznak nevezte a falovat. Akárhányszor elképzelte, hogy a ló felágaskodik, így noszogatta.

– Gyerünk! Vágtass, Bukephalosz, repülj, leányom. Vigyél el engem arra a földre, ahol a nap felkel.

Persze az utóbbi időben többnyire a hajó hátán, nem pedig Bukephaloszén töltötte a napjait.

Egy másik halász átkozódni kezdett.

– Na, hát – morgott rá az édesapja. – Van itt egy gyerek is.

– Még jobb – felelt a férfi. – Hadd tanulja meg, hogyan beszélnek a férfiak. Az enyém is itt van.

Voltaképp az összes halász oldalán ott voltak a gyermekeik – pontosabban a fiaik. Ez volt az egyike azoknak a dolgoknak, amit nem tudott megérteni. Miért vitték magukkal a fiaikat, amikor halászni indultak? Miért maradt a ház és a színpompás borágókkal teli mező csak az édesanyákra és a leányokra? Hiszen ő legszívesebben egyik hódítástól a másikig nyargalt volna a lován.

Szerette a tengert is, főképp, mert így az édesapja mellett lehetett a hajón. Habár oly gyakran kellett kihajózniuk, hogy már neki is kezdett elege lenni. A tenger és a hullámok ugyan a cimborái voltak, és olykor-olykor még beszélt is hozzájuk, de ennyi volt az egész. Álmaiban inkább végtelen mezők, legyőzhetetlen hegységek, ember nem járta, ember nem látta tájak bukkantak fel.

– Majd meglátod – mondta a hajónak verődő kék víznek. – Egy nap nekem is lesz egy olyan lovam, mint a makedón Nagy Sándornak. Egy igazi ló. A fejemen pedig vörös tollal ékesített sisak. A kardom fényét még a nap is megirigyeli majd. Ha ő makedón, akkor én pargali. Mindenki pargali Sándor és a lova győzelmeiről mesél majd legendákat.

Az édesapja mindig észrevette, ha ilyesmiken járt az esze. Ilyenkor nevetve így szólt hozzá:

– Szállj csak le arról a lóról, és kapaszkodj a kötélbe.

Sándor mostanra újabb barátra tett szert a tenger hullámai mellett: a félelemre.

A tenger nem hasonlított a hegyekre, a mezőkre. Soha nem lehetett tudni, hogy mire képes. Egyik pillanatban még oly nyugodt és mozdulatlan, akár egy ágyhuzat, aztán hirtelen őrjöngeni kezd. Félt a tengertől. Kiváltképp, amikor a szél ilyen borzasztó erővel fújt, s az alattuk elterülő, nyugodt víz egyszerre megdühödött és a hajó recsegő-ropogó orrának támadt.

Most pontosan ez történt. Csuromvizes lett az őket fellegekig emelő hullámok csapásaitól, amik nemsokára úgy vonultak el alóluk, mintha egy feneketlen gödör mélyére hajítanák őket.

Az édesapjának azonnal feltűnt, ha félni kezdett. Vajon amiatt, ahogyan a korlátba kapaszkodott, vagy esetleg hallotta szapora szívverését, nem tudni.

Egy nap ezt a tanácsot kapta tőle: – Nézz rám. Nézz a szemembe, Sándor… Ne félj. Ez a világ nem gyáva fiúknak való. Még ha félsz is, ne mutasd ki. Egy nap mindenki meghal. A gyávák és a hősök is. Csupán egyvalami különbözteti meg őket. A gyávákra senki sem emlékszik. Őket elfelejtik. A hősök neve viszont fennmarad. Ha Nagy Sándor gyáva lett volna, hallhattál volna a nevéről? Nem is beszélve Hannibálról.

Ó, igen, természetesen ott volt még Hannibál is! A halászok gyülekezőhelyén a karthágói hadvezér históriáját hallgatva őt is tisztelni kezdte. Mily hősies, vakmerő, acélos harcos volt! Azon az estén, amikor elregélték neki, miképpen kelt át a hegyek havas átjáróin, egy szemhunyásnyit sem aludt. Reggelig parancsokat osztogatott. – Menetelj! – kiáltotta. – Ott vár ránk Róma, hogy térdre ereszkedjen előttünk. Engedd előre a karthágói elefántokat.

Napokig nem volt képes elhatározni magát, hogy vajon melyik nevet válassza. Hannibálét vagy Nagy Sándorét? Caesar is magával ragadta, noha valamilyen oknál fogva nem gondolt rá, hogy utána nevezze el saját magát. Talán mert túlságosan vak volt, hogy felismerje a közelgő árulás veszélyét. Istenem, hiszen milyen kegyetlenül bántak el vele a legbizalmasabb barátai! Főképpen Brutus fölé emelkedő tőre!

Végül a Sándor név mellett döntött. Először a testvéreivel közölte:

– Mostantól hívjatok Sándornak.

Aztán az édesanyjával. – Justinianus – szólt hozzá sértődötten az asszony. Felfelé kunkorodó szemöldökéből egyértelmű volt, hogy édesanyját nem tette boldoggá ez a csere. – Hát nem volt elég a keresztneved?

Nem volt elég.

Az édesapján kívül mindenki felkacagott, amikor meghallotta ezt a parancsot. „Mostantól hívjatok engem Sándornak.” Még Nikola atya is. Az apja azonban mélyen a szemébe nézett.

– Légy bátor, rettenthetetlen s merész, akárcsak Nagy Sándor. De ne ejtse foglyul az elmédet a nagyravágyás, ahogyan Nagy Sándorét. Tudd, hogy mikor kell haladni, és mikor kell megállni.

Az apja gyakran mondott neki ehhez hasonló buzdító szavakat, amik közül sokat nem is értett. Talán ezért is volt, hogy a barátai gyakran tréfáltak az édesapja kárára: „Nem halásznak, hanem filozófusnak kellett volna menned.” Még a csodálatukban is volt valamennyi gúny. Az egyikük általában rákacsintott a többire, miközben egy másik így kérdezett:

– Isten szerelmére, honnan szeded ezeket a szavakat, Armanno? – Ilyenkor úgy érezte, bárcsak rájuk vethetné magát, és apró öklével elagyabugyálhatná azokat, akik csúfot űztek az édesapjából. Csakhogy a férfi minden alkalommal elnevette magát.

– A halaktól hallottam – felelt végül mindig.

Az édesapja már csak ilyen volt. Tőle tanulta meg, hogy nem kell félni. Pontosabban, hogy ne mutassa ki, még ha félt is. A makedón hódító volt az álmai hőse, az édesapja pedig az életéé.

Emiatt tett úgy, mintha egyáltalán nem rettegett volna az egyre hevesebbé váló vihartól. Nehogy megszegje az édesapjának tett fogadalmát.

Magában elszavalva az összes imát, amit csak ismert, figyelte, hogyan küszködik a férfi a vitorla köré csavarandó kötéllel, mely olyan lendülettel lobogott a szélben, mintha ostorként csapdosná édesapja csatakos testét. A végén persze a kötél veszített. – A fenébe – nyöszörgött Armanno, miután szorosra húzta az utolsó csomót is, mellyel sikeresen a hajó közepén tornyosuló árbochoz erősítette a vitorlát. Az ostorcsapások helyén vörösre színeződött az ingje. Ahogy a sós tengeri víz rázúdult a friss sebekre, fogait csikorgatta a fájdalomtól.

– Visszafordulok.

A többi halász meg sem nyikkant.

Mikor az édesapja elfordította a hajó orrát a part irányába, észrevette, hogy további két hajó is követi őket. A többi hajón munkálkodók, akik elkéstek a hálók begyűjtésével, kapkodva szorgoskodtak, miközben a gyerekek sikoltoztak, ordítoztak.

A tenger dühe viszont egy cseppet sem csillapodott. Úgy látszott, mintha az őrjöngő hullámok összeölelkeztek volna a felhőkkel. Talán ez volt az, amit az édesanyja ítéletnapnak nevezett. Szerette volna kikérni erről az édesapja véleményét is, de nem tudta megtalálni rá a megfelelő pillanatot.

– Le ne vedd a szemed a szemközti partról, Sándor. Keress nekem fényt. Egy fénypontot, ami felé elindulhatunk.

Igen, most olyan feladatot kapott, amit bátorsággal kellett végrehajtania. Nem szabadott levennie a szemét a horizontról, és egy fényforrást kellett találnia az édesapjának.

Már nem is emlékezett, mily messze jutottak így a hullámokon, néha a fejükkel felhőket érintve, néha pedig a végtelen szirtekről alábukva. Mindenesetre hosszú idő telhetett el. Bőrig ázott, vacogott a hidegtől, s a fenébe is, még ha nem is mutatta ki, igenis félt.

Mindent teljes sötétség és víz borított. Ráadásul, amikor korábban összepakoltak, hogy visszaforduljanak, a sötét felhőkből olyan eső ömlött a nyakukba, hogy Sándor egy pillanatig úgy vélte, maga a tenger fordult a visszájára. Vajon még meddig kell így tovább hajózniuk?

Egyszerre hiányozni kezdett az otthona. A viszonylag nagyobbacska szoba. Az édesanyja. Az újszülött, parányi testvére, Mirjána. A kandallóban égő tűz melege, a tüzelőfa ropogása és a frissen sült kenyér ínycsiklandozó illata, ami minden sarkot átitatott.

Sándor már hozzászokott ehhez az érzéshez. Minden alkalommal ilyen vágyak töltötték meg a szívét, amikor halászat után a parthoz közeledtek. S mihelyt felbukkant előttük a szárazföld, akár egy tengert átkulcsoló óriási, sötét kar, örömében összecsapta a tenyerét, és dúdolni kezdte az édesanyjától tanult dalt.

„Az angyalok várnak reám, tudom,
Minden este elalvás előtt ez az imám,
Az álmomban Isten mosolyog reám,
Vigyél el az országodba, fohászkodom.”

A dal kifejezetten szép és mélyenszántó lehetett, de ő nem nagyon értette. Ez valószínűleg túl nagy kérés lett volna egy kilenc éves gyermektől. Ezért aztán még a dalszövegnél is jobban kedvelte a refrént, aminél az ajkaihoz emelve a kezét táncra perdülhetett. „Lá, lá, lá, lá.” Hiszen ilyenkor még az édesanyja és az édesapja is tapsolva csatlakoztak hozzá. Az arcukon megjelenő boldogság felmelegítette a szívét.

Sándort most viszont egy, az eddigieknél is nagyobb félelem kerítette hatalmába. Annak ellenére, hogy már ilyen messzire eljutottak, még mindig nyoma sem volt a keresett fénypontnak. A sötétségben és az esőben két méternyit sem láttak előre, a partról nem is beszélve.

Anélkül, hogy a kimutatta volna a rajta eluralkodó pánikot, az édesapjára pillantott. Hogy tartsa a menetirányt, a férfi két kézzel tartotta a kormányrudat.

Vajon honnan tudja, hogy merre kell menni, suhant át a gondolat a fején. Egyetlen csillag sem világított felettük. Semmi sem látszott az égbolton. Csupán sodródtak előre a koromfekete semmiben. Eszébe jutott az egyik történet, melyet egy halász mesélt neki régen. Egy halászról szólt, aki feldühítette a tengerek istenét, Poszeidónt. A fiatal és derék halász, akárhogyan is tette azt, elrabolta Poszeidón szépséges leányát. Mondani sem kell, az isten törni-zúzni kezdett a méregtől. Üldözőbe vette tehát a szerelmes halászt, majd hegyek magasságával vetekedő hullámokkal és elképesztő erejű örvényekkel támadt kicsiny evezős csónakjára. Amikor a mesélőnek feltűnt, hogy Sándor egy törött széken ülve, a félelemtől tágra nyílt szemmel hallgatja a történetet, megrázta felé a mutatóujját.

– Ezt jól jegyezd meg, Sándor. Sohase vágyakozz Poszeidón leányaira.

– Én nem félnék tőle. Legyőzném a hullámait.

Az összes halász nevetésben tört ki. Még az édesapja is.

– Ne légy ebben oly biztos, Armanno fia. Rendben, értjük mi azt, te is vagy olyannyira derék, mint az édesapád, csakhogy Poszeidónnak nem csupán a hullám a fegyvere.

– Van neki szigonya?

– Van bizony, sőt, mi több, háromágú. Azzal parancsol a villámnak, a mennydörgésnek. Ha azzal sem éri el a célját, kitáááátja azt a hatalmas száját, és lenyel téged egyben, hajóstul.

Talán ezúttal is egy halász ragadta magával a tengerek istenének gyönyörű leányát, gondolta egy pillanat erejéig. Az iszonyatos villámokból ítélve, Poszeidón már bevethette háromágú szigonyát is. Villámcsapások közepette ordíthatott haragjában. Sándort kirázta a hideg az ijedtségtől. Talán már közelgett is az óra, hogy a bosszús isten kinyissa a száját és elnyelje őket?

Aztán meglátta a fényt…

– Tűz!

Megpróbált felállni izgalmában.

Abban a pillanatban egy hullám csapódott a hajó jobb oldalának, s átölelve a magasba emelte. Ahogy a fiú a fedélzetre zuhant, hallotta maga mögül az édesapja kiáltását.

– Sándor! Az Isten szerelmére, kapaszkodj!

Mit tehettem, hogy kihoztam Poszeidónt a sodrából? bukkant fel egy gondolat elméje legmélyéről, miközben a víz egyre csak húzta magával. Hiszen még olyan fiatal vagyok. Nem mintha szerelembe eshettem volna a lányával!

Az utolsó másodpercben vézna karjaival megragadta a hajó fedélzetéhez erősített egyik ülést, amivel megakadályozta, hogy a víz magával sodorja a tengerbe. – Tűz! – kiabált onnan, ahol feküdt, miután a hullám elzúgott felette.

Esténként a helyiek hatalmas tüzet gyújtottak a sziklák legtetejére állított irdatlan vasketrecben, hogy azzal is irányt mutassanak azoknak, akik kihajóztak a tengerre. Vagy talán inkább azért lángoltak, nehogy a bárkák nekiütközzenek a szirteknek, melyek oly élesek és hegyesek, akár a kés, és nehogy darabokra hulljanak, ami még szélcsendben is előfordulhatott. Most pedig ez a tűz jelentette az egyedüli reményt. A vihar a magasba repítette a lángnyelveket, melyeknek perzselő karjai jobbra-balra dülöngéltek, mintha a széltől igyekeznének megszabadulni. – Meggyújtották a tüzet!

– Minden rendben?

Felnézett az édesapjára, akinek fejéről csak úgy ömlött a sós tengervíz. Kiolvashatta az aggodalmat a szeméből.

– Rendben vagyok… Nem fogja az eső eloltani a tüzet?

– Tűz és víz harca – morogta Armanno, aki feszült arccal tartotta irányban a kormányrudat, miközben a hullámok őrülten csapdosták a hajót. – Mindig bizonytalan, hogy ki lesz a győztes. Az erősebbik győz, a gyöngébbik veszít. Csak ennyi biztos.

Épp úgy, mint a makedón Nagy Sándor, gondolta magában. Ő erős volt, ezért soha nem is veszített. Egészen addig, amíg nála erősebb fenevadak nem keresztezték az ösvényét. Elhatározta magát. Ha mindenkor az erősebbek győznek, hát akkor nekem is erőssé kell válnom.

Az édesapja sikeresen beterelte a hajót a kisebbik öbölbe anélkül, hogy egy sziklát súrolt volna. A vihar itt sem volt kevésbé kíméletlen, s a tenger továbbra is tajtékozva fodrozódott körülöttük, noha errefelé már sem a domb mögött rekedt, halálos örvényektől nem kellett tartaniuk, sem pedig a hajót egekig emelő hullámoktól.

– Nem tudom, hogy megtalálja-e a tenger fenekét, de… – kiáltotta az édesapja, majd a vízbe dobta a vasmacskát. – Imádkozz, hogy legalább egy sziklában megakadjon.

Nem sokkal ezután ő is a vízbe vetette magát. Ezen a környéken a tenger szintjének csupán a derekáig kellett volna érnie, ezúttal azonban a vártnál is mélyebbnek bizonyult. Armanno feje eltűnt a felszín alatt.

– Apa!

Mialatt a szeme az édesapja után kutatott a sötétségben, kétségbeesetten hadonászott.

– Apa, apa! Gyere vissza!

Egy kar bukkant elő a vízből, és belekapaszkodott a korlátba.

– Apa! – üvöltötte, amikor észrevette.

– Ne félj – vigyorgott Armanno. Azután felhúzta a testét, hogy a fia láthassa őt.

Férfiak sürögtek-forogtak a parton. – Boran! – harsogott az édesapja. – Vidd el innen Sándort. Az Isten szerelmére, vidd magaddal a fiamat. A horgony már nem bírja soká. Akkor pedig már semmi nem akadályozhatja meg, hogy a hullámok a szikláknak sodorják a hajót.

Boran egy óriási termetű halász volt. Karját a levegőbe emelve nekilódult, hogy a vízen keresztül elérje a hajót. Csakhogy a hullámok nem könnyítették meg a helyzetét, sőt, mintha egyre erősebben támadtak volna, hogy feldöntsék gigantikus testét.

– Jövök már – kiáltott vissza neki. – Kapaszkodj erősen, hős Sándor. Egy cseppet se félj!

Egyik oldalról az édesapja, a másikról pedig Boran igyekezett megtartani a hajót, az viszont minden egyes pillanatban közelebb és közelebb került a halálos sziklákhoz.

– Bízd csak rám! – hallatszódott Boran újabb üvöltése. – Te inkább gondoskodj a fiadról!

Nem is értette, hogyan volt képes az édesapja kinyúlni felé a féktelen tengerből, majd miképpen húzta őt egészen a korlátig és vette a karjai közé. Minden egy másodperc alatt zajlott le. Bár már semmivel sem törődött, hiszen végre valahára az édesapja karjaiban lehetett. Egy apa nedves, de biztonságos karjai közt. Magukba szippantották egymás illatát.

Hosszú küzdelem után félig úszva, félig lépkedve, az édesapja hamarosan kiemelte őt a sziklákra.

– Szaladj, Sándor. Egyenesen a kikötőbe!

De nem hagyhatta őt itt csak úgy! A makedónok soha nem hagyták magukra a társaikat. Tehát ő sem mehetett.

– Te is gyere velem, édesapám. Menjünk együtt.

– Nem – felelte Armanno. – Segítenem kell Borannak. Mi később csatlakozunk hozzád. Te menj előre. Menj, és nézd meg, hogy begyújtották-e a kályhát. Menj, fiam, szaladj! Szaladj!

Ő így is tett. Eszeveszetten loholt. Még meg is botlott a hegyes szirteken, de egy parányi fájdalmat sem érzett a térdében. Mi több, észre sem vette, hogy elesett. Többször is orra bukott még, ő azonban viszont szakadatlanul azt hajtogatta: – Apa! Apa! Segítsenek az édesapámnak! Valaki segítsen neki! Isten szerelmére, segítsenek!

Csupán most tűnt fel neki, hogy az állán lecsorgó folyadék már nem csak eső volt. Könnyek áztatták az arcát.

Néhányan felé siettek. – Igyekezzenek, segítsenek nekik! – sikoltotta parancsolóan Sándor. Amikor a válla felett hátranézett, még láthatta az édesapját, ahogyan Borannal egy, a tenger dühétől védett helyre vontatja a hajót.

Ezúttal is megmenekültek.

Poszeidón tágra nyitotta ugyan iszonyatos száját, mégsem tudta elnyelni őket.

Kitárta a kikötő óvóhelyének ajtaját és berontott. A kályhában égő farönk melege úgy üdvözölte, mintha azt mondaná: Hála az égnek, hogy élve visszatértél. Egy embert leszámítva senki sem volt bent. Ahogy a kandallóhoz lépett, a férfi nyakon veregette. – Ne aggódj, az apád és Boran feljutottak a sziklákra. A hajónak sem történt baja. Rövidesen mindketten itt lesznek. Menj, és melegedj fel.

Sándor egy szót sem szólt. Csak a kezem közé ne kerüljön az a halász, aki el merte rabolni Poszeidón leányát, mérgelődött magában.

A hazatért halászok vidám nevetése ellenére Sándor ki sem mozdult a sarokból, ahol korábban összekuporodott. Hiszen az volt a kedvenc időtöltése, hogy a kályha körül összegyűlő férfiak társalgását hallgatta. Attól félt, hogy esetleg elcsendesülnek, ha kiderül, hogy ő is ott van velük.

Most az édesapja hangját hallotta, aki nagy nehezen megmenekítette a hajóját, és a ropogva égő tűz mellett próbált éppen megszárítkozni. Aztán egy másik férfi gúnyolódni kezdett.

– Mit csináltál a halakkal, Armanno? Legalább eladtad őket?

– Hal? Micsoda hal? – pattant fel az édesapja mérgesen. – Hogyan menthettem volna meg a halat egy ilyen viharban? A hullámok bizonyára a csillagokig repítették őket.

– Rendben – mondta egy harmadik. – Akkor mire várunk még? Azonnal induljanak az asszonyok, és a szoknyájukkal fogják meg az égből aláhulló halakat. Így a szemünk is lakomázhat egy kicsit.

Egyszerre olyan kacagás tört fel, mely még a kint tomboló vihar moraját is elnyomta.

Sándort ez lepte meg a leginkább. Miközben olyan vihar őrjöng a falakon túl, mely mindent elsöpör, ami csak az útjába kerül, hogy tudnak ezek a férfiak ilyen felhőtlenül beszélgetni, minden félelem vagy aggodalom nélkül? Hiszen őt kirázta a hideg a kinti zúgástól.

Sándor valahogy nem volt képes eldönteni, hogy melyik rémisztőbb. A szél keltette fütyülő hang, vagy az éj sötétjében az éggel találkozó hullámok zaja, ahogyan nekicsapódnak a szirteknek?

Ráadásul ott volt még az égatya, Szvarog{3} hahotázása is. Akárhányszor Szvarog elégedett volt, olyan lármával mennydörgött, hogy abba még a föld és az egek is beleremegtek.

Egyszeriben fény villant fel a két erőtlen gyertyával megvilágított terem ablakánál, átszakítva a sötétséget, majd tova is tűnt a horizontot pásztázva. Nem sokkal később hatalmas robajjal villám hasított végig az égbolton.

Sándor egy ehhez hasonló viharos éjszakán hallotta először a legfőbb isten, Szvarog nevét. Egy fülsiketítő mennydörgés után Sándor átölelte az édesanyja lábát, aki ijedtében keresztet vetett. – Mamma mia.

Az édesapja viszont oda sem hederített. Valójában még fel is kacagott.

– Ne félj, Zeljena. Szvarog isten jókedvében van. Hallgasd csak a nevetését.

Ez persze nem nyújtott neki vigaszt. Ellenkezőleg, az édesanyját olyan riadalom fogta el, amit a fiú már tényleg nem tudott megmagyarázni.

– Szent Jézus – vetett még egy keresztet sebtében. – Könyörgök, Armanno, ne mondj többé ilyen pogány ostobaságot a gyerek előtt. Bűnt követsz el.

Azután a karjaiba vette Sándort, és cirógatni kezdte a haját.

– Oda se figyelj az édesapádra, Justinianus. Csak egy Isten van. És ő a mi szent atyánk. Szvarog nevű isten nem létezik.

Azon az estén a félelemtől még arra sem volt képes, hogy tiltakozzon. Sándor, Sándor… Hívj Sándornak, édesanyám.

A mesékben szereplő lángnyelvű szörnyetegek üvöltésén is túltevő vihar kacajából ítélve, Szvarog ma este különösen jókedvű lehetett.

Váratlanul olyan dörgésre figyeltek fel, mellyel még Szvarog nevetése sem vetekedhetett. Sándor érezte, ahogy a föld megremeg a talpa alatt.

A kedélyes társalgás és a vihorászás azon nyomban abbamaradt.

– Ez egy ágyú! – kiáltott valaki.

Az összes fej felé fordult.

– Ágyú? – kérdezte tréfálkozva egy másik. – Ki a fene ülne meg egy ágyút ebben a viharban, ahelyett hogy az életét mentené?

– Kalózok.

A „kalóz” szót hallván a halászok egy röpke percig elképedve megdermedtek, majd ismételten beszélni kezdtek.

– Kalózok?

– Miféle kalózok?

– Ilyen időben nem hogy a kalózok, de még maga az ördög sem dugná elő a fejét.

Csakhogy egyikőjük sem kukkantott ki a faredőnyön. Ez Sándort igencsak meglepte. Vajon miért, tanakodott magában. Azért, mert tartanak attól, hogy igaz a feltevés, vagy mert nem hiszik, hogy egy kalózhajó átvonulhat Parga sziklái közt, és lehorgonyozhat az öblükben anélkül, hogy darabokra zúzódna?

Ekkor újabb robbanás történt, mely még a korábbinál is erőteljesebb volt. A föld úgy rengett, hogy a rozoga épület is rendesen belerázkódott. Egy pillanatig olyan érzésük támadt, hogy a tetőt tartó gerendák bármikor kettétörhetnek, a fejükre zúdítva a szalmát.

– Ágyú – suttogta valaki. – Ez csak ágyú lehet.

Az ajtóhoz legközelebb ülő felugrott és kinyitotta. A zivatar haragosan hatolt be a szobába, s a férfi kiáltását is magával cipelte addig a sarokig, ahol Sándor ült.

– Gyorsan, gyertek ide!

– Mi az? – kelt fel Boran, majd szintén az ajtóhoz sietett.

A nagy zűrzavar közepette az édesapja csak ekkor vette észre Sándor ottlétét. – Rohanj – szólt hozzá, mélyen a szemébe nézve. – Egyenesen haza. Isten óvjon meg. Azonnal!

Sándor édesapjával együtt sietett az ajtóhoz. A többi halász már kint ácsorgott a szakadó esőben, földbe gyökerezett lábbal.

– Mi az, mi történik? – kérdezte a hátuk mögül.

Meg sem mukkantak. Sándor már látta is a választ a válluk között. Egy teljesen feketébe burkolózott hajó úszott a viharos tenger közepén. Az is egyértelmű volt a szél tépte, sötét árbocon függő zászlóból, hogy kinek a birtokában volt a hajó.

– Nézz oda! – ordította az egyik halász.

Egy tucatnyi felfegyverzett férfi közeledett a parton a két evezőcsónak felől, ami sikeresen átvergődött a sziklák közötti öblön.

– Kalózok!

A hír szájról szájra járt. – Már jönnek… A kalózok…

– A kalózok, akik gyermekeket rabolnak, hogy eladják őket az oszmánoknak.

– Meneküljünk!

Ezúttal Sándor nem tétovázott. Nekilendült a domboknak. Még hallotta, ahogyan valaki felkurjant mögötte. – Mindenki szaladjon az otthonába!

Ő is pontosan oda tartott.

Az édesapja lélekszakadva érte őt utol.

– Ne – harsogta. – Ne haza menj!

Sándor rögtön megértette, miért nem akarja az édesapja, hogy úgy tegyen.

A begyűjtők{4} ott keresnék őt először.

Ők rabolták el a gyermekeket. A fiúkat.

Ezért aztán a meredekebb domboldal felé vették az irányt. El kellett rejtőzniük, még napfelkelte előtt. – Erre, felfelé – igazította útba Armanno kifulladva. – Emlékszel arra a búvóhelyre a fa mögött, amibe tavaly belecsapott a villám, Sándor?

Természetesen emlékezett. Bólintott egyet.

– Fuss oda! Rejtőzz el! Ne félj egy cseppet sem. És ki ne gyere onnan, amíg utánad nem megyek. Ne gyere elő, amíg a hangomat nem hallod. Értetted?

– És te?

– Gondolj a makedón hódítóra. Amikor érted jövök, magammal hozom a kardodat is.

Annak ellenére, hogy igyekezett vidámnak látszani, észre lehetett venni a rémületet az édesapja szemében.

Armanno megtorpant.

– Itt elválnak útjaink. Ne nézz vissza, csak mássz felfelé.

Sándor egy elfojthatatlan vágytól hajtva előreugrott, és átkarolta az édesapja derekát. Az ismerős illat szivárgott át a durva anyagból készült ruháján, mely éppen csak kezdett megszáradni a tűz előtt. Mélyen belélegezte. Érezte az erős, kérges ujjakat a hajába gabalyodni.

– Most már gyerünk! – taszította el magától a fiát úgy, mint amikor valaki letép egy almát a fáról. – Igyekezz. Isten óvjon meg!

A termőföldeket és a mezőket átitatta az eső. Minden egyes lépésnél sár fröccsent a lábára. Csak nagy nehézséggel tudott haladni. Előrenyújtotta a nyakát. Azokhoz a szobrokhoz hasonlította önmagát, melyek a hullámokon áttörve nyomuló, méretes vitorlások orrából nyúltak ki. Ő pedig az esővel dacolva törtetett előre.

Hirtelen a belső hangja felsikoltott. Állj meg! Megkövült. Hallgatózz!

Sándor hegyezte a fülét, mégsem hallott egy neszt sem. Mi lehet az?

A vihar látszólag veszített az erejéből, s a szél fenyegető üvöltése is alábbhagyott. Helyükbe a földet verő zápor lépett.

A lankadatlanul figyelő elméje azonban továbbra is habozott. Mintha valami legurult volna.

Talán egy kő, amit a lábam indított útjára.

Vagy esetleg valaki más, aki a nyomodban jár.

Tényleg követi valaki? Sándor összes érzékszerve éberen figyelt.

Mély levegőt vett, majd folytatta az útját. Néhány perc múlva a lábai már kezdtek belefáradni a mászásba. Mire megpillantotta a koromsötét rönköt, mely megmaradt a fából, amit a villám kettéhasított és megperzselt, már alig bírta szusszal. Most pedig egy darabig lejtő következett. Szinte lehetetlen volt lefelé haladni az esőtől tocsogó sárban anélkül, hogy meg ne csúszna. A lábai néhány lépés után akaratlanul is futásnak eredtek. Fokozatosan felgyorsult. Bármelyik pillanatban hasra eshetett.

Minden előzmény nélkül borzalmas pánik fogta el. A pokol szája!

A pargai lakosok ezt a nevet adták a domb mögötti szirtfalnak. A gyermekeknek tilos volt a közelébe menniük. A létezéséről tudtak ugyan, de egy gyermek sem merészkedett el idáig, hogy megnézze, milyen mély is valójában. És egy felnőtt sem volt körülöttük, aki elmondhatta volna: „Láttam az alját.”

A meredek domboldal és a lábai apránként a halálba terelték őt. Megpróbált megállni, de nem sikerült. A pokol szája már várt rá. Csupán egyetlen megoldás létezett. Sándor gondolkodás nélkül ezt választotta. A földre vetette magát, és sebesen gurulni kezdett. Megkísérelt belekapaszkodni valamibe, noha ez sem járt több sikerrel. Még egy kiszögellő sziklának is nekiütődött. Az eső elnyelte fájdalmas kiáltását. Minden erejével igyekezett belecsimpaszkodni a fűbe, a növények gyökereibe, csakhogy a sebessége miatt, még ha meg is fogott valamit, az rögvest letört és a kezében maradt.

Gurulás közben a teste egy másodpercre ülő pozíciót vett fel. Istenem, kiáltott magában. A pokol szája… itt van!

Már csupán tíz emberhossznyi távolság, vagy még talán annál is kevesebb választotta el a biztos haláltól.

Az oldalára dőlt. Ekkor egyszeriben eszébe jutott a húga macskája. Egy utolsó próbaként az összes erejét az ujjaiba vezényelte, melyeket karmok módjára megpróbált minél jobban a földbe mélyeszteni. A sáros talaj, a kitépett gyökerekkel együtt, átcsúszott az ujjai közt. Anélkül, hogy bármiféle figyelmet szentelt volna sajgó ujjbegyeinek, megkísérelte még mélyebbre vájni őket.

Istenem… Istenem… Lassulni kezdett.

A kíntól előtörő kiáltások közepette egyre jobban lassult, lassult és végül… megállt. Egy ideig úgy maradt, fejjel a sárban. Túléltem, suhant át a fején egy megkönnyebbült gondolat.

Azon az éjjelen kétszer is visszatért a halál mezsgyéjéről.

Már csak három lépésnyire volt tőle a mindent magába szippantó halál. Olyan körültekintően, amennyire csak lehetett, a térdére emelkedett. A legnagyobb óvatossággal kúszott el a szirtfalttól. Így mászott négykézláb, amíg biztonságban nem érezte magát. Végül egészen felegyenesedett, és újfent őrült futásnak eredt a rögtönzött pihenőhely irányába, melyet valaha az ehhez hasonló időjárás elől menekülő juhászok használtak.

Biztonságban vagyok… Biztonságban vagyok… Legyőztem a halált.

A búvóhelyen teljes sötétség honolt, ahogyan azt gyanította, de Sándor ezzel nem törődött. Itt legalább melegebb és szárazabb volt, mint odakint.

Elballagott egészen a helyiség legvégébe, ahol leguggolt egy sarokban. Megpróbálta felmelegíteni magát azáltal, hogy a karjaival átölelte bőrig ázott testét. Ekkor tűnt fel neki először kezeinek sajgása. Egy kőre hajtotta a fejét. Néhány percig mozdulatlanul hevert. Az átélt félelemtől és izgalmaktól kifáradva a szeme lassacskán lecsukódni készült.

– El ne aludj! – korholta magát. – Nehogy el merj aludni!

Noha az elméje egy ideig képes volt követni ezt az utasítást, a szemhéja nem sokáig engedelmeskedett. Csukott szemmel is egyre csak ugyanazt a parancsot hajtogatta. Ne aludj. Legalább pirkadatig ne. Hát elfelejtetted, hogy az édesapád magával hozza majd a kardodat?

Először egy csapást érzett a jobb oldalán. A nyilallás csupán később érkezett. Aztán kiáltás ütötte meg a fülét egy olyan nyelven, amit nem ismert. Sándor hirtelenjében nem tudta felidézni, hogy éppen hol van most. Nemsokára hajmeresztő kacaj következett.

Rémülten kinyitotta a szemét. Szent Jézus! Démoni árnyak nyüzsögtek előtte.

A legelöl szobrozó alvilági alak tüzet okádott a szeméből. Mialatt igyekezett összeszedni magát, s hátrahúzódott a félelemtől, arra gondolt: Talán a pokolban vagyok? Csak káprázat lett volna az érzés, hogy biztonságban van? A pokol szája valójában biztos elnyelte. Ha mégsem, akkor mit kerestek itt ezek a démonok?

A tűzokádó meglökte őt a lábával. – He, he, he – vigyorgott, aztán hátraszólt valamit a többinek, azok pedig bólogatni kezdtek. Bármit is mondott nekik, biztató választ kapott.

Amikor az alak, aki megrúgta, kinyitotta sötét szőrzettel körbeölelt száját, Sándor megborzongott. Két ijesztő fog nézett vele farkasszemet. Két éles és mocskos fog. A többi oly fekete volt, mint egy kút feneke. Ha nem számolta a két szál fogát, a tüzes szemű szájürege is egy szénfekete kútra emlékeztette. Az egész arcát hosszú, sötét szőr borította. A szakállára vörös és kék gyöngyök voltak fűzve, és az egészet fehér szalagokkal kötötte össze. Hirtelen valami piros ugrott elő a két fog mögül, a kacagásra nyílt szájban. A démon nyelve! Jóízűen megnyalta a szája szélét.

Az árnyak settenkedve körbefogták.

Meg ne add magad, tört elő egy hang belül. Talán Nagy Sándor térdre ereszkedett az ellenségei előtt? Te Pargali Sándor vagy. Még ha nincs is nálad a fakardod, használd az öklödet, a lábadat, a fogadat!

Mindent bevetve ellenállt. Egy rúgást irányított az egyik felé. A fogát mélyesztette egy másikba, aki megpróbálta lefogni. Csakhogy a szembeszegülése rövid életűnek bizonyt. Egy arcára kimért ütéstől a földre roskadt. Azt pedig rúgások követték.

Észrevette, hogy a szüntelenül nevető tüzes szemű egyáltalán nem mozdította a jobb karját. Úgy tűnt, mintha a válláról lelógó ingujja üres lett volna. Egyszerre rádöbbent. A férfi karja csak a könyökéig tartott. Tehát ezért csüngött olyan élettelenül az ingujja.

Sándor egy utolsó menekülési kísérletet tett. Sikerült kiszabadulnia a két férfi szorításából. Ahogy a búvóhely bejárata felé iszkolt, a félkarú alak utánalódult.

Már hallotta is a nevetését maga mögött. – He, he, he!

Váratlanul a talaj eltűnt a lábai alól. A tüzes szemű démon a magasba emelte őt az ép karjával. Addigra a többiek is utolérték őket. Egy ütés érte a mellkasát. A második az állába csapódott. Sándor sós melegséget érzett a szájában. Tisztában volt azzal, hogy el fogja veszíteni az eszméletét. A tűzokádó démon szőrös arca, a szakállában lógó gyöngyök és a két visszataszító foga volt az, amit utoljára látott.

Aztán minden elsötétült.

Tizenhatodik fejezet

Szaruhan, Kaszim aga gazdasága

– S én arra gondoltam, ha őfelsége nem utasít, hogy felkelhetek, holnap biztos a csontkovácsnál találom magam.

Micsoda? Mindenki így fortyant fel magában, aki hallotta Ibrahim válaszát. Még ha egy ágyúgolyó hullott volna a szökőkútba, az sem keltett volna ekkora meghökkenést.

Mikor valaki a döbbenettől kiejtette a kezéből a kanalat a tálcára, elszabadult a pokol. Az összes jelenlévő a rabszolgára meredt. – Óóó – morajlott a tömeg körülötte. – Nézd azt az utcagyereket – kiáltotta valamelyik lovas. – Lehet ilyen arcátlansággal fogadni a hercegünket?

– Verést érdemel.

– Miféle verést? – forrt egy másik. – Túl hosszú a nyelve. Húzzuk elő a szájából és tépjük ki.

Ibrahim érezte bőrén Ferahsad szabálytalanná váló lélegzetét. Valószínűleg nemsokára elájul a félelemtől. Ami történt, megtörtént. Tréfára tréfával kellett válaszolni. Tehát ő azzal válaszolt. S most egymást mustrálták. Ibrahim eldöntötte, hogy nem fog összemorzsolódni a herceg tekintetétől. Ezért rettenthetetlenül Szulejmánt méricskélte. Hát akkor, dohogott. Én is vagyok olyan fiatal, mint ő. Egykorúak vagyunk. Az egyetlen különbség köztünk az, hogy Szulejmán apja a szultán, az enyém pedig egy halász.

És ha halász, vágott vissza egy hang benne. Ha az ő apja az oszmánok szultánja, a tiéd a tengerek királya.

A kormányzó fején viselt turbán eltakarta a szemöldökét. Szemei sötétek és áthatóak voltak. Szinte keresztüldöftek az emberen. Az értelem szikrái repdestek bennük, akárcsak a szentjánosbogarak.

Az orra viszonylag nagy volt az arcához mérten. Talán egy kissé horgas is.

Az arca telt volt, az állkapcsa kerekded. Egy szakáll biztos jól illene hozzá, gondolta Ibrahim. A helyében én növesztenék egyet.

Annak dacára, hogy mindenki arra számított, hogy a herceg dühbe gurul, és eltávolíttatja Ibrahimot a színe elől, Szulejmán felnevetett.

– Nem lehetnek túl vastagok a csontjaid, ha attól tartasz, hogy beletörnek egy főhajtásba.

– Végtére is, ezek pusztán rabszolgacsontok – motyogta Ibrahim ugyanabban a csintalan hangnemben. – Milyen vastagok lehetnek? Nem sokkal vastagabbak a halszálkánál.

Szulejmán felkacagott. – Még hogy halszálka… Hallottátok ezt? Halszálka.

Azok, akik egy másodperce még azon törték a fejüket, hogy milyen büntetés lenne megfelelő Ibrahim arcátlanságára, most a herceg jókedvét látva vigyort erőltettek magukra. Ha a kormányzó nem lett mérges, akkor az a mi dolgunk maradt, vonták le a következtetést.

– Hogyan gyógyítaná egy csontkovács a halszálkát, sahom? – próbálkozott valaki egy szellemes megjegyzéssel bevágódni a hercegnél.

Szulejmán egy biccentéssel hagyta jóvá. – Nem tudja, nem tudja. Allah őrizz, a végén még összezúzza szegényt. Szerencsére három orvosunk is velünk van. Ők egykettőre megszabadítanának a gondodtól.

Amikor a tréfálkozás gúnyolódássá fajult, Ibrahim megsértődött.

– Ne aggódjon. Egy rabszolga egyszerre munkás és orvos. A sebét is ő kötözi be, a köldökzsinórját is ő maga vágja el.

A nevetés, vihogás és hahotázás abbamaradt. Mindenki lélegzet-visszafojtva várta, nem esik-e újabb kanál a tálcára. Szulejmán mosolya ráfagyott az arcára.

– Mit csinálsz? – súgta oda Ferahsad Ibrahimnak, könyökével a férfit bökdösve.

Szulejmán a levesestáljához nyúlt.

– Nocsak – szólalt meg végül. – Mindig kardként forgatod a nyelved?

Ibrahim most is úgy látta magát, mint egy akrobata, aki egy máglya fölé feszített kötélen egyensúlyozik. Bár egykorúak vagyunk, töprengett. A szópárbaj ellenfele mégiscsak a trónörökös herceg. Egyetlen parancsával mindörökké betapaszthatja a számat.

A térdeire ülve meghajtotta a fejét.

– Nem – felelt magabiztosan. – Kizárólag azok előtt, akiknek a szíve és az esze nem retteg a szavaktól.

– Miért?

– Mivel csupán ők vannak tudatában annak, hogy minél nyersebbek a szavak, annál barátibb a személy, akitől jönnek.

A Szulejmán arcára dermedt kifejezés lassacskán olvadni kezdett. A mosolya visszatért az ajkára. S a halálos csend is eloszlani tűnt.

– Mi azok közé tartoznánk? Úgy tekintesz ránk?

– Igen.

A herceg a szájába vett egy kanálnyi ételt. Egy darabig azt rágta.

– Honnan tudod?

– Az ön szeméből.

– A szememből? – A herceg a többi asztalnál ülőhöz fordult. – Van valami a szemünkben? – S miközben a katonák, akik nem tudták, mit feleljenek erre, csevegni kezdtek, Ibrahim közbevágott, változatlanul meghajolva.

– Hadd mondjam meg önnek. Lovagiasság, bátorság és barátság.

Hallotta, ahogyan Ferahsad hosszasan felsóhajt mellette. Ezúttal a jelenlévők zöme rokonszenvezni látszott Ibrahim kijelentésével.

– Mi ez? – hökkent meg Szulejmán. – Hát már vissza is csúsztattad a kardodat a hüvelyébe? A haragunktól reszketve feladtad a szópárbajt?

S jóízűen nevetett. Ibrahim mostanra már biztosra vette, hogy helyesen olvasott a kormányzó szeméből. Szulejmán kedvelte őt. – Neem – suttogta. – Nem reszketek. De az édesapám arra tanított, hogy „nem árt vigyázni”. Észrevettem, hogy a hercegünk még nálam is jobban tudja csűrni-csavarni a szavakat, így hát egyet hátraléptem. De legyen óvatos; a kard még mindig a kezemben van.

Szulejmán hosszasan kacagott. – Mester – lihegte közben. – Allahra esküszöm, ő a szavak mestere. – Majd egy korty vizet ivott, és tekintetét ismét visszafordította Ibrahimra. – Sokat járt a szánk, mégsem mutatkoztunk még be. Az nyilvánvaló, hogy mi kik vagyunk, de te ki vagy?

– Nyilvánvaló, de azért mondja el nekünk.

Noha tátva maradt a szája ettől a kéréstől, Szulejmán igyekezett elkerülni még egy vitát, így nem is tiltakozott. – Mi – mennydörgött –, Szulejmán vagyunk. És te, te ki vagy? Mi a neved?

– Ha ön csak Szulejmán, akkor én csak Ibrahim vagyok.

– Ennyi az egész?

– Nem teljesen – kuncogott Ibrahim. – Ezenkívül még sok nevem van. Ott, ahonnan jöttem, az édesanyám Justinianusnak hívott. Aztán egy másik nevet találtam magamnak. Sándor.

– Miért Sándor? Más nevek közül nem választhattál?

Ibrahim felemelte a fejét, s vakmerő szemekkel nézett a hercegre.

– Hosszú történet – vonta meg a vállát. – Csak Sándor. Egykor még arra vágytam, hogy mindenki Sándornak szólítson. A fülem botját sem mozdítottam, ha másképp szóltak hozzám. Azután…

Egy pillanatra elfordította a tekintetét a hercegről.

– Azután… – biztatta Szulejmán, hogy folytassa.

– A férfiak, akik elraboltak, Ibrahimnak neveztek. S most Ibrahim vagyok. Ez az utolsó nevem – megállt, hogy kifújja magát. Felemelte a hangját, mintha hirtelen jutott volna az eszébe. – Ó, nem, van még egy.

– Mi az?

– Ibraaam! A mi kahjánk… Az a vén alattvaló ön mögött, ott balra. Halil aga hív engem így: „Ibraaam”.

A kajha szörnyen elvörösödött, de mikor látta, hogy a herceget és az úrnőjét is beleértve mindenki kacag, kissé megnyugodott.

– Ibraaam…. Ibraaa…. Hány „a” hang van ebben, kahja?

Halil aga megkísérelt válaszolni, de nem volt képes még egy „a” hangot sem kinyögni. A nyelve annyira nem akart forogni a szájában, mintha forró piszkavasat nyomtak volna rá, s attól irgalmatlanul megdagadt volna. Helyette Ibrahim rázta meg kezét körkörösen a levegőben{43}.

– Van az benne bőven. Ez valójában teljesen a hangulatától függ. Ha az agám úgy kívánja, egy hangot tesz csak oda, „Ibram”. Ha akarja, még hozzátold kettőt vagy hármat. Amikor azonban mérges rám, az „a” hangok száma egészen nyolcig vagy akár tízig is szaporodhat.

Szulejmán már nem is emlékezett, hogy mikor nevetett ennyit utoljára. Olyan érzése támadt, mintha a szokások, a szabályok mind a tornácon kívül rekedtek volna. Ez a vele egyidősnek tűnő szolga szemrebbenés és szégyenkezés nélkül kimondta azt, amire éppen gondolt. Nem volt benne képmutatás. Az elméje, mely már hozzászokott, hogy minden egyes szó s tekintet mögött a valódi jelentést keresse, most nagy élvezetet lelt a cselszövéstől mentes beszélgetésben. Rabszolga volt, természetesen, ugyanakkor a kora ellenére Ibrahim szerfelett ügyes társalgónak bizonyult. Ráadásul a szavai sziporkázó ötletességről tanúskodtak. A találkozásuk óta csak nevettek.

– Köszönjük, soknevű – szólt hozzá jókedvűen. – Ó, Allah, látod, mit tettél? Mi is egy új nevet adtunk neked. Nos, honnan jöttél?

Ibrahim huncut mosolyát egyszeriben bánatos felhők borították be.

– Messziről – dörmögte alig hallhatóan. – Nagyon messziről. Egy élethossznyi messzeségben lévő földről.

– Úgy? Mondd el hát. Honnan jöttél?

– Pargából hozattak el. – A hangja sebzett volt és feldúlt. – Pargali{44} vagyok.

– Parga? Nem hallottunk még róla. Miféle hely ez a Parga?

Ezen megsértődött. Nem hallottad még, oszmán, zsörtölődött magában. Még nem hallottál Pargáról? Akkor legyen ez a fogadalmam: a birodalomban mindenkinek megtanítom, hogy hol van, s mi az. Tekintete a távolba sodródott. Szeme előtt a szikláknak ütköző pargai hullámok jelentek meg. A halászok és a sirályok versenye. – Hogy miféle hely, urunk? – mérgelődött. – Rendkívül gyönyörű… Pargánál nincsen gyönyörűbb hely a világon.

– Vajon az édesapánk tulajdona?

Az apádé? Hogy a nyavalyába lehetne a te apád földje, dohogott. Az a miénk, a mi elődeinké.

– Nem… Az nem oszmán… Jóllehet… – A hangja a szomorkás hangulatáról árulkodott. Ibrahimnak nem is állt szándékában eltakarni azt. – A partjaink gazdátlanok. Legalábbis ezt szokták mondani a halászok. Akkoriban még gyermek voltam. Mit jelenthet ez, kérdeztem magamtól folyton. Hát nem a miénk? S tényleg nem a miénk volt. Akárki tört ránk, azé lett. S aki ránktört, elvett mindent, amit csak lelt… Engem is… – A hangja berekedt, s nem folytatta tovább.

Szulejmán igyekezett derűsnek mutatkozni, hogy letörölje a gondterhelt kifejezést a férfi arcáról. – Tehát Parga – mondta lelkesen. – Akkor van még egy neved, soknevű. Oly remek név, hogy attól elfelejted az összes többit.

– Elfelejtem, urunk?

– Igen… Tudniillik, megtaláltuk a hozzád legjobban illő nevet.

– Igen? Megkérdezhetem esetleg, hogy mi az a név?

[…]

Kedves Olvasónk!

Az 1991-ben alapított Trivium Kiadó teljes kínálata
megtekinthető és legalább 20% kedvezménnyel
megvásárolható webáruházunkban:

www.triviumkiado.hu

Legyen törzsvásárlónk, iratkozzon fel hírlevelünkre,
így rendszeresen tudjuk Önt tájékoztatni
megjelenő újdonságainkról, akcióinkról,
rendezvényeinkről és irodalmi estjeinkről.

További információért forduljon hozzánk bizalommal!

konyvek@triviumkiado.hu
Tel./fax: (1) 248-1263
Csatlakozzon hozzánk facebookon is!
facebook.com/triviumkiado

Olvassa el a teljes sorozatot:

 Hürrem, Szulejmán ágyasa
 (1. kötet)

 Hürrem, Szulejmán asszonya
 (2. kötet)

Szafije, a szultán háremhölgye

 Ibrahim és Hatidzse
 (1. rész)

 Hürrem boszorkánya

{1} I. Szelim oszmán szultán, uralkodott: 1512–1520.

{2} Jelentése „kemény”, „szigorú”, „könyörtelen”.

{3} A menny, a nap és a tűz istene a szláv mitológiában.

{4} Törökül „devşirmeci”; a gyerekadó rendszernek szolgáltattak új gyermekeket.

[…]

{43} Ez a gesztus „(túlnyomóan) sok” jelentéssel bír.

{44} Szó szerint „Pargából való”.

[…]