FATIMA MELEK

Hürrem boszorkánya

A budai háremhölgy

A Szulejmán sorozat V. kötete

2015

A mű címe:

Hürrem boszorkánya

Szerző: Fatima Melek

© Varga Csaba Béla, 2015

© Trivium Kiadó, 2015

Minden jog fenntartva!

Jelen kiadvány nem másolható sem részben, sem egészben a jogtulajdonos írásos engedélye nélkül! Engedély nélkül tilos információs rendszerben tárolni, elektronikus, mechanikus, fényképészeti, vagy egyéb módon reprodukálni. Továbbá nem engedélyezett az internetes fájlcserélők segítségével történő – és egyéb technológiát alkalmazó – megosztás, internetes közlés, sokszorosítás; valamint a nyilvános helyen történő felolvasás és előadás. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Tel./fax: (1) 248-1263

konyvek@triviumkiado.hu

www.triviumkiado.hu

A kiadó tagja az 1795-ben alapított
Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének

Felelős kiadó: Zádor Zsolt

Főszerkesztő: Szaniszló Julianna

Szerkesztő: Sándor Anna

Nyomdai előkészítés: Infoartnet Kft.

Fedélterv: Graph Zeppelin

ISBN 978-615-5334-51-1 (epub)

ISBN 978-615-5334-52-8 (mobi)

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

Első rész

Az erdei árva lány

Első fejezet

Egy születés, két halál
Magyarország, 1549.

Az újszülött akkor sírt fel, amikor a nap vérvörös korongja kiemelkedett az Ecsedi-láp fölött gomolygó ködből. Egy pillanatra csend támadt a folyóparti nemesi ház körül. Elhallgattak a napkeltét köszöntő madarak, és elnémultak a nagytestű, gyakran vicsorgó őrkutyák is. A különös, váratlan hang, a gyermek érkezését jelző sírás meglepte a lápi vidék lakóit.

Sasfi Mihály{1}, a vármegye legerősebb embere vasmarokkal szorította Kővári Krisztián vállát. Az éjszaka folyamán vagy féltucatnyi alkalommal kellett visszatartania a leendő apát attól, hogy berontson a kőházba. Ifjú felesége napnyugta óta hangosan vajúdott odabent.

– Várjál, szép öcsém! Nem mehetsz be.

– De hát megszületett! Hallom a sírását!

– Jó torka van a kicsinek. Sok benne erő. Lefogadom, hogy fiú.

– Az se gond, ha kislány! Csak baja ne legyen. Neki se, meg az anyjának se.

– Ne aggódj, Krisztián, nem lesz itt semmi baj – lépett oda a két fiatalabb férfihoz Oroszi Zsigmond, a tekintetes alszolgabíró. Mindkét kezében jókora pálinkáspoharat tartott. Odaállt a ház ura elé és felé nyújtotta az egyiket. – Igyál egy kortyot! Egyből elmúlik az aggodalmad.

– Hányszor mondjam, bátyám? Nem élek vele – tiltakozott az ifjú apa. Indult volna újra az ajtó felé, de Mihály visszafogta.

– Milyen magyar ember az, aki nem iszik pálinkát? – kérdezte tréfásan az egyik hívatlan vendég. Nagyot kortyolt saját poharából, aztán megcsóválta a fejét. – Csak nem vagy titokban török?

Már senki sem feküdt a hamvadó tüzek mellett. A pokrócok, birkabőrök között üres boros kupák hevertek. Krisztián úr jó házigazdának bizonyult. Nemcsak az éléskamráját, de a pincéjét is megnyitotta a váratlan látogatók előtt. Saját birtokáról, Tokaj környékéről hozatott jó borokat felesége szülőházába. Háta mögött többen is mondták jókedvű gúnnyal, csak azért nem haragszanak rá, mert a királyok italával váltotta meg szép jegyesét. Kezdetben sokan nehezteltek a messziről jött ifjúra, hogy idegen létére elszerette a vármegye legszebb hajadonját.

– Ismertem az apját, a néhai György urat – szólt közbe a Báthory család öreg udvarnoka. – Az ital vitte sírba, még huszonhatba’! Pedig előtte milyen bátor vitéz volt.

– Ne is emlegesse kend a huszonhatot. Éppen elég bajunk van anélkül is.

Napkeltekor hűvös szél támadt a mocsár felől. Elszállt az éjszakai borozgatás mámora. A másnaposság sem tette jobb kedvűvé a derék urakat. Krisztián tudta, hogy neki kellett volna csitítani hívatlan vendégeit. Csakhogy jöhetett volna török, jöhetett volna tatár, vagy tán maga a kassai német, ő most akkor sem foglalkozott volna vele. Hiszen megszületett az első gyermeke!

– Miért nem mehetek be hozzájuk? – méltatlankodott és ismét nekifeszült idős barátai szorításának.

– Mert a te házad most az asszonyok háza. Olyan dolgok vannak bent, amit jobb, ha nem látsz. Férfiember nem léphet be oda. Mintha a birtokod a török császár háreme volna.

A szellemes megjegyzést hangos kacagás jutalmazta. Az urak közül néhányan már jártak követként, hírnökként a távoli Sztambulban. Sok mindent hallottak a titokzatos szerájról. Elképzelni azonban nem igazán tudták, hogy milyen lehet az élet túl a magas falakon.

– Ha minden jól megy, mindjárt kihozzák és felmutatják a fiadat.

– Aztán pedig, ha behív a bábaasszony, majd bemehetsz a Szandruskához.

– De mire kell várni? Csak nincs valami bajuk?

– Hallod te is, hogy sivalkodik az a gyerek? Nincs itt semmi baj! Nekem elhiheted. Tizenkét fiam és leányom született.

Zsigmond úr persze bölcsen elhallgatta, hogy három gyereke a szülés után egyből meghalt, hat pedig még az első születésnapja előtt visszatért az égbe, az angyalkák közé. Mert ugye veszélyes, kiszámíthatatlan dolog a szülés. Több vérrel, több jajszóval járt, mint a férfiak csatái.

Az idős férfi azonban nem akarta még jobban elkeseríteni, netán megriasztani bőkezű vendéglátóját. Éppen ezért végigsimította mellig érő, dús, ősz bajuszát, és gyorsan magyarázni kezdte:

– Ne zavard meg a nők dolgát. Megmosdatják, bepólyálják a gyereket. Ha van haja, kifésülik. Egy igazi kisherceget vehetsz majd a kezedbe. Nem valamilyen véres, csatakos kis jószágot, mint a parasztok!

– Meg az asszonyodnak is kell egy kis idő! – szólt közbe egy elegáns, pozsonyi stílusú öltözéket viselő vendég. Az ujja hegyével lepöckölt egy porszemet hófehér csipkegallérjáról. Az uraság legtöbb birtoka az osztrák határon feküdt. Csak ritkán járt errefelé. – Még a legszerencsésebb szülés is csúnyán megviseli a nőket. Szandruska egész biztosan nem akarja, hogy ziláltnak, izzadtnak lássad. Add meg neki ezt a pár percet. Mutasd ki, hogy nemcsak szereted, de tiszteled is a feleségedet.

– Erős asszony a te Szandrusod – bizonygatta Mihály is. – Szerencsés vagy vele.

– Bizony! Pont olyan gyönyörű, mint a Viktória, és ráadásul feleannyira sem vad.

Helyeslő moraj támadt.

– Mert a mi Szandránk az apja vérét örökölte, nem az anyjáét.

– Még szerencse! – kiáltotta gúnyos hangon egy ifjabb nemes. – Mert ma már nem úszná meg az a vénasszony. Elvitetné valamelyik szaglászó csuhás.

Zsigmond úr arca vérbe borult. Elejtette amúgy is üres pálinkás poharát.

– Mit beszélsz, te ostoba? – üvöltötte teli torokból. A hangja túlharsogta az újszülött sírását. – Mit nem úszna meg? Jól vigyázz, hogy mit mondasz!

Az öklét rázva közelebb lépett az ifjúhoz, aki elsápadva hátrálni próbált. Nem félt amúgy az öregtől, de ostobaság lett volna összetűzésbe keveredni az alszolgabíróval.

– Dózsa háborúja óta ismertem Angyalkát! – folytatta magából kikelve az öreg. – Rendes, tisztességes leány volt akkor is. Derék asszony lett belőle!

Az ifjú még hátrébb lépett.

– Csak hát azt beszélik róla… – dadogta.

– Mit beszélnek, fajankó! Kik beszélnek róla? Csak a bajkeverők. A latrok! A más birtokára kacsintgatók!

Most már nem az ifjút fenyegette. Lerántotta magáról díszes köntösét. Két kézzel megmarkolta drága, fehér gyolcsingét. Egyetlen mozdulattal letépte magáról. Előbukkant tekintélyt parancsoló, kövér hasa. Sok nyomot nem hagyott rajta az öregség. Izmok duzzadtak a vállán és a mellén is.

– Ezt a vágást tizennégyben, Székely György hadnagyától kaptam! – harsogta az alszolgabíró. – Látjátok a szép varrást? Angyal Angyalka varrta össze a csatatéren. Ezt a lyukat meg egy janicsár golyója ütötte huszonhatban. Meghaltam volna, ha nem Angyalka tisztítja ki a sebet. Isten nyugosztalja szegény lelkét!

Jó pár jelenlevő keresztet vetett. Néhányan halkan imaszót mormoltak.

– Nektek, ifjú tacskók, rossz szavatok se legyen róla!

– Maga meg ne huszonhatozzon itt, vén bolond! – vágott vissza az ifjú. Csak nem hagyhatta, hogy ennyi ember előtt tacskónak nevezzék.

Dühös moraj, halk szitkozódás támadt. Harag és gyűlölet ült ki az arcokra. 1526 emléke még mindig csúnyán megosztotta a magyarokat. Nem számított, hogy azóta eltelt huszonhárom hosszú, véres és felettébb szerencsétlen esztendő.

– Krisztián úrfi, hát nem jössz ide gyönyörű, újszülött leányodért?

A vénasszony hangja valósággal elmetszette a dühös kiabálást. Rövid csönd támadt, majd felhangzott a bizonytalan éljenzés. A nyitott ajtóban az öreg dajka, Rózsa anyó állt karjában a szépen bepólyázott gyerekkel.

A ház urát most már nem fogta vissza senki. Boldog mosollyal odarohant a lépcsőhöz és felszaladt rajta. Csak egy pillanatig habozott, ahogy a tekintete végigsiklott a bájos csöppségen. Egy lassú, óvatos mozdulattal elvette a dajkától. Ügyetlenül a melléhez szorította és megfordult.

– Nézzétek, milyen gyönyörű! Hát láttatok már ilyen szép kislányt?

A nap ekkor már magasan járt az égen. Egy aranyló sugara áttört a felhők között. Valósággal felragyogott tőle az újszülött selymes, vörös haja.

Krisztián úr szinte megrészegült a boldogságtól.

– Édes kicsi kincsem! Szemem fénye. Amíg élek, vigyázni fogok rád!

Valami történt a kapunál. Az őrök megragadták az erős keresztpántot és félrehúzták. Kinyíltak a súlyos, vasveretes tölgyfaszárnyak. Jókedvű kiabálás hallatszott. Fehér ruhás jobbágyok tódultak be rajta. A nemes urak között elfutva körbevették újdonsült ifjú gazdájukat. Őszinte örömmel köszöntötték az apát és az újszülöttet.

Zsigmond úr végigsimította a bajuszát, felvette a földről a köntösét és belebújt, aztán odament Rózsa anyóhoz. Ők ketten már vagy harminc esztendeje ismerték egymást.

– Szandruska jól van?

– Odafigyeltem rá – felelte az idős asszony. – Hosszú volt a vajúdás, de minden úgy alakult, ahogy azt az anyatermészet elrendelte.

Zsigmond elégedetten bólintott. Tudta, hogy Rózsa anyónál nincs ügyesebb bábaasszony az egész vármegyében.

– Te, Krisztián, figyelj! Most már bemehetsz a feleségedhez. Biztos nagyon vár téged.

A ház ura még mindig rajongó tekintettel bámulta az újszülöttet. Most összerezzent, aztán visszaadta a kicsit a dajkának. Sietve elindult befelé. A gyerek boldogan elmosolyodott, amikor magához ölelte a szigorú, idős nő.

Isztambul, Topkapi Szeráj

A világ leghatalmasabb asszonya egy kecses mozdulattal leült a hófehér márványra terített sötétvörös, puha bársonypárnákra. A tekintete végigsuhant a türkizkék hullámok hátán sikló vitorlásokon. Sokkal több testes teherhajó és karcsú, büszke zászlókkal felékesített hadigálya úszott a bágyadt napfényben, mint tíz vagy éppenséggel húsz évvel ezelőtt. A birodalom gazdagabb és erősebb volt, mint bármikor korábban. Ez jól látszott a tengerszoros és az Aranyszarv-öböl erős hajóforgalmában is.

Az ülő nő büszkén kihúzta magát. Gyönyörű, gazdagon hímzett piros ruhát viselt. Bár ez a szín nem hangsúlyozta ki annyira gondosan ápolt haja csodálatos, vörös ragyogását, mint kedvenc kék öltözete, mégis jó oka volt annak, hogy éppen ezt a ruhát választotta. Pontosan tudta, hogy a férje a vörös selymet és a lágy omlású brokátot szereti a legjobban. A férfi nemsokára itt ül majd mellette.

Akkor egy darabig minden olyan csodálatos lesz, mint régen.

A vízen versenyre keltek egymással a hajók. A görnyedt evezősök persze csak az előttük ülő izzadt hátát láthatták, ám a fedélzeten a tisztek és a gazdag utasok mind ebbe az irányba fordultak. Abban reménykedtek, hogy talán egy pillanatra megláthatják a fél világ urát. Odakint, túl a palota gondosan őrzött falain, az örökké nyüzsgő, soha egy pillanatig sem alvó nagyváros forgatagában nem sokan tudhatták, hogy a birodalom tündökléséért, a korábban elképzelhetetlen jólétért legalább annyira az erkélyen várakozó magányos asszonyt illeti meg a dicsőség, mint felséges urát, szerető férjét.

Könyörtelenül elmosolyodott.

Tisztában volt azzal, hogy még így, zord ábrázattal is mennyire gyönyörű. Ragyogó zöld szemének pillantásával követte az egyik sötét zászlós hadigálya útját. Odakint az emberek most még tényleg nem tudhatták, hogy milyen iszonyatos erőfeszítések árán lett a birodalom első asszonya. Eljön azonban a nap, amikor nem lesz titok, ki segített naggyá tenni Törökországot. Dacosan felszegte a fejét. A tekintete most már a túlparti házakon siklott végig. Isztambult nem véletlenül tartották a világ egyik leghatalmasabb településének. Folyamatosan, rohamosan növekedett. A bazárban bevásároló hadimok{2} afrikai és itáliai, arab és magyar, indiai és német kalmárok árui közül válogathattak. Ha pedig valamilyen drága különlegesség, kínai selyem, jávai fűszer, etióp kávé, új-hispániai kakaóbab érkezett a városba, akkor az ilyesmit azonnal felhozták ide, hogy először a vörös hajú szépség választhasson a ritka portékákból.

Mindenből a legjobbat kapta.

Más nő talán beérte volna ennyivel. Az elképzelhetetlen luxussal, a szerető férjjel, a szép és okos gyerekekkel. Az ülő alak azonban ingerülten megrázta a fejét. Az alacsony, elefántcsont-berakásos asztalka felé fordult. Felvette róla a méregdrága, drágakövekkel díszített, színarany foglalatú velencei tükröt és belenézett. Nem lehetett elégedetlen a látvánnyal.

A szeme ugyanolyan tüzesen ragyogott, mint annak idején, amikor behozták a palotába. A birodalom legjobb fodrászai gondoskodtak arról, hogy a hajának ugyanolyan maradjon a színe, mint fiatalabb korában. Minden reggel megbízható szolgálólányok vizsgálták meg hosszú, göndör tincseit. Ezüstcsipesszel egyenként húzták ki az áruló módon felbukkanó fehér hajszálakat.

Hála az elképesztően drága, kellemes illatú krémeknek, az arcán szinte alig látszottak ráncok.

A szeme sarkában ugyan megjelent egy-két szarkaláb, de hát ilyesmit a jókedvű huszonévesek arcán is lehetett látni. Nyugodtan mondhatta volna azt, hogy a sok mosolygástól kerültek oda. Amikor azonban a pillantása a kézfejére és a csuklójára esett, kissé elkomorodott. Itt már nem segítettek a krémek. A kézfeje elárulta, hogy már negyvenkilenc éves.

Szerencsére nagyon is jól ismerte a férjét.

Ura és parancsolója a legcsekélyebb mértékben sem törődött a csuklójával. A tekintete mindig első asszonya szemét kereste. Ha pedig odabújt hozzá, akkor már nem volt nehéz elterelni a figyelmét. Ennek ellenére is enyhén ingerült arcot vágott, amikor a kézfejét odatartotta az orra elé. A krémeknek és az illatszereknek külön-külön is rendkívül kellemes szaguk volt. Így együtt pedig kifejezetten bódítóan hatottak.

Letette a tükröt, és mélyen beszívta a levegőt. Kint, a vízen már új hajók haladtak. A főváros a nagyvilág egyik legfontosabb kereskedelmi központjának számított. A Földközi– és a Fekete-tenger partvidékén nem akadt egyetlen olyan jelentősebb település sem, ahonnan ne jöttek volna rendszeresen árukkal megrakott és gyakran ajándékot vagy hadisarcot szállító gályák. A központi kikötő egy része az illatszerárusok boltocskájára hasonlított. Ha arról fújt a szél, akkor a döglött halak és a kátrány bűzét hosszú percekre elnyomta a tömjén, a szantálfa és a mirha illata.

A csendben töprengő nő most már újra mosolygott. Elégedetten szemlélte hófehér bőrű, karcsú, mégis erős ujjait. A nagyvilágban nem igazán akadhatott még egy olyan asszony, aki ilyen csodálatos jólétben élhetett. Egy lenyűgözően szép gőzfürdőben mosakodhatott. Reggelente kiváló masszőrök vették kezelésbe. Nem csupán az éjszakai ernyedtséget masszírozták ki a testéből, de gondoskodtak arról is, hogy felfrissülve, erőtől eltelve, jókedvűen kezdhesse a napjait. Ezen felül pedig, eltérően a hárem számos más lakójától, nem feledkezett meg a rendszeres napi testedzésről sem.

Bár már majdnem ötvenéves volt, mégsem hízott el, és nem löttyedt meg a teste. Nem tagadhatta volna ugyan le, hogy már nem hamvas leányzó, ám ennek ellenére sem kellett szégyenkeznie. Legalább tíz évvel, de talán még annál is többel látszott fiatalabbnak a valódi életkoránál.

Már évtizedekkel korábban elérte, hogy a környezetében mindenki rajongjon érte vagy féljen tőle. Még akik gyűlölték, azok is vonakodó tisztelettel ejtették ki Hürrem válide szultána nevét.

Válide szultána!

A világ legbefolyásosabb asszonya. Mert neki sikerült, ami korábban még senkinek sem. Gyenge nő létére Hürrem volt a világ leghatalmasabb birodalmának igazi ura.

Vagyis úrnője.

Alekszandra Anasztázia Liszowszka nevét száz, de talán még ötszáz esztendő múlva is ismerni fogják az emberek.

Három évvel később

1552 ősze semmi jót nem hozott. Mindenki az új háborúról beszélt, ráadásul egyre több helyen ütötte fel a fejét a pestis. Alighanem Napkeletről hurcolták be magukkal a török császár katonái. Rózsa anyó a futároktól azt hallotta, hogy az ellenség már Szolnokot ostromolja. Csak idő kérdése volt, hogy a baj előbb-utóbb eljusson ide is.

Nehéz idők jártak. A Hódoltság, a királyi Magyarország és a lassan kialakuló Erdélyi Fejedelemség határvidékén folyamatos, könyörtelen küzdelem dúlt. Török és tatár, magyar és osztrák seregek, meg mindenféle nemzet tagjaiból verbuválódott martalóc bandák dúlták a vidéket. Ráadásul fellángoltak az ellenreformáció máglyái is. Gyanakvás és bizalmatlanság légköre ülte meg a nemesek várait és a fallal körülvett, még mindig tehetős városokat.

Az idős nő határozottan megrázta a fejét. Az ország sorsával törődjenek csak a férfiak! Neki ennél sokkal fontosabb dolga volt. Megsimogatta a vörös hajú csöppség arcát, aztán sietve továbbment a temető fala mellett. A kis Gyöngyvér, vagyis Gyöngyike szorosan átölelte a dajkája nyakát. Nem sírt, nem zokogott. Csendben várta, hogy mi lesz. A dajka nem törődött a temető kapuja előtt gyülekező katonákkal.

Legalább két tucatnyian várakoztak az árnyékban. A kis sereg elég szedett-vedettnek tűnt. Az öregek még mindig olyan páncélt viseltek, mint amiben Lajos királyt kisérték a csatába. Oldalukról idejétmúlt, egyenes, kétélű kard lógott. Kerek, zárt sisakjukat nem vették fel, hanem a hónuk alatt tartották. A legtöbb fiatal viszont már török szablyát vagy annak mintájára készült, divatos görbe kardot kötött az oldalára. Sisak helyett erős posztósüveget hordtak. Eltűntek a régi párducbőrök. A legtöbben farkasirhát terítettek a ménjük hátára, de olyan is akadt, akinek csak fekete birkabőr jutott. Húsz éve ilyenkor a harcosok fele még íjat és tegezt is hozott magával. Ma már nem volt nyíl senkinél. Megváltoztak az idők. Jó pár ló nyeregkápájára erősítettek pisztolyt. A nyergek, ha nem is tűntek újnak, de legalább jól ápoltak voltak. Nem feslett fel egyik lótakaró széle sem. Erősen megkopott színük viszont azt mutatta, hogy nehéz idők jártak a vármegye nemeseire.

Rózsa anyó odaért az apró, oldalsó ajtóhoz. Egy kézzel belökte és beosont rajta.

– Tudtam, hogy itt lesz – suttogta a kislány fülébe. – Valami kis szeretet azért csak maradt a szívében.

A régi temető nem volt túl nagy. Idebent csak a gazdagoknak jutott hely. A belső kerítés kapujában két fegyveres állt, de nem jöttek közelebb. Odabent, az egyik hófehér sír mellett magányos alak térdelt. Krisztián úr is vértet viselt, mint a többiek. Kopott volt az inge, kopott a zekéje gallérja. Sár borította a csizmáját. Hosszú, szőke haja zsírosan csillogott. Ráfért volna a fésű meg a szappanos víz. Háttal térdelt az érkezőknek, nem látták az arcát.

– Krisztián úr, hát nem búcsúzol el a kislányodtól?

A térdelő alak összerezzent. Nem nézett hátra, hanem megpróbált feltápászkodni. Megtántorodott, de aztán valahogy felkelt. Egy lassú, bizonytalan mozdulattal megfordult. Duzzadt, vörös arcában alig látszott véreres szeme. Egy ügyetlen mozdulattal elsimította a szemébe hulló, hosszú tincseket.

– Jaj, dehogynem! Éppen hozzá akartam indulni. Csak előtte még elbúcsúztam az anyjától.

Az öregasszony letette a földre a gyereket. Gyöngyike a dajka mögött keresett menedéket, amikor az apja tántorogva elindult föléjük.

A kapuban álló két nemes úr szánakozva bámulta őket.

– Elitta az eszét a szerencsétlen – biccentett az egyik Krisztián felé. – Megroppant, amikor a kolera elvitte a feleségét.

– Azóta vedel, mint a gödény. Pedig előtte egy kortyot sem ivott.

– Szegény, kicsi lányuk. Félig árván kell felnőnie.

– Hát a Krisztián nem sokat törődik vele. Pedig azt hitte volna az ember, hogy tanult az apja példájából.

– Azt is az ital vitte a sírba.

– Az öreg Kővári legalább a birtokkal törődött, de ez… – legyintett megvetően a fegyveres. – Ebek harmincadjára jut minden. A rokonai, a szomszédai csendben elfoglalják a földjeit.

– Nem tudom, mi ütött Dobó uramba! Minek behívni egy ilyen roncsot?

– Kell az ember Egerbe. Csak kétezer katona van most a várban.

– Hát az édeskevés.

– Azt mondják, a három basa serege meg legalább hetvenezer fő.

– Képtelenség lesz annyi emberrel megvédeni a várat.

– Képtelenség vagy nem, akkor is meg kell próbálni! Elvész Magyarország, ha nem védekezik.

– Tán már el is veszett, ha ilyenekkel kell megvédeni.

Krisztián úr két kézzel megragadta kardja markolatát, megtámaszkodott benne és tűzvörös arccal letérdelt a gyerek elé. A dajka előbbre tolta Gyöngyikét. A kislány el akart húzódni, el akart bújni. Kis híján elsírta magát.

– Csak egy pillantást hadd vessek még rád, kicsi kincsem – szólalt meg akadozó nyelvvel a férfi. A szeme sarkában felragyogott az őszinte bánat könnycseppje. – Tudod, én most elmegyek. Hosszú útra megyek. Így akarok emlékezni rád, ahogy ennyire gyönyörű vagy, édes kicsi Gyöngyikém.

A kislány bátortalanul elmosolyodott. Az apja nem vette észre, hogy enyhén remeg a szája széle.

– Mindenkinél, mindennél jobban szeretlek ám téged. El akartam mondani… csak hát, valahogy nem volt rá időm. Olyan gyorsan teltek a hetek, a hónapok, amióta szegény anyád…

Krisztián úr magához szorította a lányát és elsírta magát. Gyöngyike most már maga is sírva fakadt.

– Olyan nagy és értelmes gyerek lett belőled. Anyád biztosan nagyon örülne, ha láthatna. Fentről, az angyalok közül néz ám téged. Vigyáz rád, nehogy bajod legyen. Te is vigyázz magadra, amíg nem vagyok itthon. Ugye érted, hogy mit mondok? Apádnak háborúba kell mennie. Elvész a haza, ha nem védjük meg. Ugye érted?

– Édesapám Egerbe megy. Legyőzi a törököt – szólalt meg végül Gyöngyike. Megsimogatta a férfi arcát. Utána a dajkájára sandított, és más hangsúllyal úgy folytatta, mintha csak betanult szöveget mondott volna fel. – Szűz Mária oltalmazza édesapámat. Jöjjön vissza épen, egészségben.

– Krisztián úr, gyere már! – kiabálta valaki a temetőfal túloldaláról. – Indul a had. Nem várhatunk tovább.

A férfi összerezzent. Megsimogatta a lánya fejét, aztán felkelt. Most is a kardjába kellett kapaszkodnia. Bizonytalan arccal a kapu felé nézett, majd még visszafordult a gyerek felé.

– Vissza fogok jönni! De még mennyire. Megvédjük Eger várát, megvédjük a hazát.

Lehajolt és megragadta a lányka kezét. Gyengéden megszorította.

– Aztán majd sokkal többet foglalkozom veled. Együtt játszunk meg tanulunk. Te leszel a birtok kis hercegnője.

– Krisztián úr, írt rendelkezést? – kérdezte halk, de határozott hangon a dajka. – Hagyott itthon pecsétes levelet? Minden eshetőségre? A birtokról meg a javadalmakról?

Az apa zavart arccal hátrább lépett a gyerektől.

– Igen, persze. Hiszen megígértem – felelte bólogatva. Utána viszont elbizonytalanodott. – Azt hiszem, megírtam azt a testamentumot. Vagy csak akartam? Nem volt már rá időm.

– Krisztián, gyere már! Nincsen több időnk! – hallatszott Szikszay Deák János egri provizor hangja.

Egy csatlós bevezette maga után a nemes úr lovát. Krisztián bizonytalan léptekkel elindult az állat felé. Majdnem megbotlott a kardjában. Egyedül talán nem is tudott volna felülni a nyeregbe. A többiek segítettek neki.

– Nem lesz semmi baj – fordult vissza a dajka felé. – Nincs is szükség papírokra. Hiszen hazajövök. Mire lehullanak a levelek, újra itthon leszek.

Megmarkolta a nyeregkápát, előbbre hajolt és megpróbált a lánya szemébe nézni.

– Hozok neked ajándékot. Török édességet. Ciprusi mentát, kajtai rózsát.

– Nem kell nekem édesség meg ajándék. Csak édesapám jöjjön haza.

Krisztián úr a szeméhez kapott. Megfordult a lovával. Nem nézett hátra. Ügetve elindult a temető főbejárata felé.

Gyöngyi odament édesanyja sírjához. Végighúzta parányi tenyerét a fehér márványon. Utána megfogta a dajkája kezét és kimentek az oldalsó kis ajtón. A temető a falu legszélén volt. Jól látszott innen a látóhatárig nyúló országút. A nő meg a gyermek némán bámulta a távozókat.

– Te sírsz, Rózsa anyó? – kérdezte Gyöngyike. – De hát miért? Hiszen édesapám megígérte, hogy visszajön.

– És eddig hány ígéretét tartotta be? – csattant fel Rózsa anyó, de aztán megenyhült az arckifejezése és szelídebb hangon folytatta. – Nem is sírok. Csak a szél szórt port a szemembe. Gyere, kicsim, induljunk haza. Amíg még van hova.

Egy héttel később

A szokatlan meleg délutánra sem enyhült. Rózsa anyó megállt a magas, erős kerítéssel körbevett hátsó udvar ajtajában. Odabent hangosan zümmögtek a legyek. Az idős nő szép, rendezett kiskertet alakított ki itt hátul. Elindult az árnyékban játszadozó kislány felé. Egy gyors pillantással ellenőrizte, hogy zárva van-e a patakpartra nyíló ajtó. Elkomorodott. Korábban nem kellett zárni az ajtót. Átkozott harácsoló, haramia népség! – gondolta ingerülten. – Széthordanák a házat! Egy hete ment el itthonról Krisztián uraság, ezek meg úgy tesznek, mintha már meg is halt volna.

Gyöngyike nem vette észre az érkezőt. A földön ülve elmélyülten játszott. Csak ők ketten maradtak a vízparti házban. A cselédek vagy megszöktek, vagy elvitték őket a Kővári család kedves rokonai.

Nagyon meleg volt még itt, a kertben is. Kegyetlen erővel tűzött a nap. Odakint bizonyára senki sem mászkált az utcán. Árnyékba húzódtak a kutyák, búvóhelyet keresett a jószág. Rózsa anyó az égre pillantott. Eltűntek a varjak is. Újabban esténként valósággal feketéllett tőlük az ég.

Az idős nő csak akkor mosolyodott el, amikor felnézett rá a kislány. Más talán nem gondolta volna azt, hogy Gyöngyike játszik. Nem babával, nem is szép csillogó üveggyöngyökkel múlatta az idejét. Cseppet sem hasonlított más nemesi házak finom kisasszonyaira. Hajnalban gombászni voltak a közeli erdőben. A gyerek most a zsákmányt válogatta szét. Ügyesen, jókedvűen, biztos kézzel dolgozott. A háta mögött egy piros sapkás galóca feküdt a porban. Az öreg dajka arcáról eltűnt a mosoly. Mostanában a galócát már úgy hívták, hogy janicsár gomba. Nem csak azért, mert egyforma volt a süvegük színe. Mind a kettő, a janicsár meg a mérgező gomba is egyforma, halálos veszélyt jelentett. Szerencsére errefelé már vagy tíz éve nem járt török.

– Figyelj csak, kislányom, mondok neked valamit. Hallgass ám a dadusra.

Gyöngyike letette a kezében tartott gombát. Abbahagyta a válogatást. Megtörölte a kezét, és rámosolygott az öregasszonyra. Zöld szeme valósággal ragyogott. Képtelenség lett volna nem visszamosolyogni rá.

– Rózsa anyó most bemegy a jegyzőhöz – magyarázta a dajka. – Megkérdezi tőle, hátha az apád mégiscsak írt pecsétes testamentumot. Mert bizony megtörténhetett volna, csak nem emlékezett rá. Utána benézek a Bornemisszáék portájára. Rájuk legalább még számíthatunk.

Gyöngyike nem volt beszédes gyerek. Némán tudomásul vette nevelőnője szavait. Bólintott, és visszafordult a gombák felé.

– Ugye nem fogsz félni? – kérdezte az asszony.

– Mitől félnék? – felelte a lányka. Hároméves korához képest meglepően értelmes, fegyelmezett kis jószág volt. – De azért ne maradj sokáig. Túl nagy itthon a csend. Nem szeretem.

– Ezen nem is csodálkozom.

– Pont olyan, mint amilyen édesanyám fehér kőágyánál volt.

– Odakint, a temetőben? – csodálkozott Rózsa anyó. – Sajnos igazad van, kicsim. Nagyon is igazad. Fullasztó ez a csend. Mindenki elfutott tőlünk.

– De te visszajössz, igaz? Nem hagysz egyedül, mint a Tóni bácsi?

A kocsis három nappal korábban a kovácshoz vitte el négy szép lovukat. Azóta sem jött haza. A szobájában kiderült, hogy összepakolta minden holmiját is. Meg persze ami bort talált a fenti kamrában.

– A Tóni? Bárcsak futna bele a portyázókba! – kiáltotta az öregasszony. – Adnák el rabszolgának Tatárországba!

– Ne mérgelődj, dadus. Édesapám azt mondta, hogy a te átkod mindig valóra válik.

– Az átkom? Bárcsak az áldásom is valósággá válna. Akkor szegény édesanyád még élne.

Odasietett az ajtó melletti asztalhoz. Elsimította a haját, és felvette a főkötőjét. Megigazította egyszerű szabású fekete ruháját. Savanyúan elmosolyodott.

– Legalább a csacsi megmaradt. Nem túl szép hátas, de így gyorsabban odaérek, mintha kutyagolnék. Estére itthon vagyok. Ugye nem fogsz félni egyedül?

Gyöngyi az idős nő felé fordult.

– Gyilkos és Ordas itthon marad?

– Persze. Az utca felőli oldalon vannak. Levettem róluk a láncot. Tudod kicsim, a sok tolvaj miatt.

– Akkor nem félek. Mind a ketten szeretnek engem. Főleg a Gyilkos.

– Azért csak ne cibáld meg a fülét, ha kimész hozzájuk játszani.

A kislány mosolyogva nézett az idős nő után. A dadus már csak ilyen aggódós volt. Régen sokkal többet nevetett.

Gyöngyike visszatelepedett a földre. Sietett a gombákkal. Az ilyen melegben könnyen megbarnultak, és akkor már nem volt olyan jó ízük. Szerette a gombákat. Válogatás közben azt játszotta, hogy ő a hercegnőjük, a sok kalapos termés pedig az udvaroncai. A játék most nem tartott sokáig. Reggel nem sikerült túl sokat szedni. Hamar befejezte. Felvette a földről a három kis kosarat, és bevitte a kamrába. Idebent kellemesen hűvös volt. Utána átment a konyhába. A kemencepadkára téve, olyan magasan, hogy gond nélkül elérje, szőlőt meg puha sajtot talált. Vett mind a kettőből, aztán odament velük az asztalhoz. Ez a bútordarab túl magas volt, ezért az egyik támlátlan ülőkére tette a tányért. Imádta a szőlőt sajttal. Gyorsan megette. A fal mellé állított csöbörhöz ment, egy fa merőkanállal vizet vett belőle, és lemosta a cukros lét a kezéről. Utálta, ha ragadt a keze. Reménykedő arccal körülnézett, és szimatolni kezdett. Hiába nézelődött. Nem látott sehol sem mézeskalácsot. Igaz, a dadus előző este panaszkodott azért, hogy elfogyott az édesség.

Kintről hangos ugatás hallatszott. Gyöngyike odasietett az ablak előtti padhoz. A házban sok helyen hevertek vastag párnák vagy alacsony zsámolyok. A gyerek ügyes volt. Bárhova fel tudott mászni. Egy pillanat alatt fent állt a pad tetején. Megtámaszkodott az ablakpárkányon és kinézett. A két véreb ott acsarkodott a zárt kapu előtt. Gyilkos két lábra állt. Mellső mancsát a súlyos kilincsre tette, úgy ugatott. Valami nagyon felbőszítette a kutyákat.

A kislány egy darabig még elnézte két játszótársát. A vérebek hamarosan megnyugodtak. Nem nagyon szerettek ugrálni a rekkenő hőségben. Lefeküdtek a kapu elé. A fülük azonban jól mutatta, hogy még mindig feszülten figyelnek. Így már nem voltak annyira érdekesek. Gyöngyike lemászott a földre, és visszament a hátsó kertbe. Teli hassal elálmosodott. Az árnyékban jó pár birkabőr hevert. Lefeküdt az egyikre, kényelmesen elhelyezkedett és becsukta a szemét.

– Jancsika! Ébredjél, Jancsika!

A kislány felriadt. Felült, és csodálkozva körülnézett. A kertben nem volt senki sem.

– Jancsika! Bornemissza Jancsika! Gyere csak ide! Adok neked törökmézet.

Gyöngyike összevonta a szemöldökét. Ez azért tényleg nagyon különös volt. A kerítés régen nem szokott beszélni. Amúgy pedig tudhatta volna, hogy ki az a Jancsika. A legjobb barátja minden héten egyszer itt szokott játszani. A kerítés igazán ismerhette volna. A hátsó ajtón keresztül gyakran kimentek a vízpartra. Jancsika volt a kis lovag, Gyöngyike pedig az erdei tündér. Nagyon szerette a bátor fiút.

– Magyar gyerek, érted, amit mondok? Te vagy a Jancsika?

Gyöngyike nem törődött az ostoba kerítéssel. Jó nagyot ásított. Elég sokat aludhatott. Nem szerette ezt a napszakot. A lenyugvó nap fénye mindent vérvörösre festett. Nyugtalansággal töltötte el ez a látvány. Úgy döntött, hogy inkább bemegy a házba. Kicsit vakarózott, aztán felkelt. Nagyot nyújtózkodott. Valamiért végigfutott a hátán a hideg. Lehet, hogy fel kellene öltöznie?

– Van ám nálam édesség! Törökméz! Csuda finom! Igazi csemege! Adok belőle, ha idejössz…

Édesség? Valaki édességről beszélt? – gondolta Gyöngyike. Összevonta a szemöldökét, és megfontolt léptekkel közelebb sétált a kerítéshez. A dadustól sok gyönyörű mesét hallott. A beszélő kerítés ennek ellenére igencsak meglepte.

– Te vagy a Jancsika, igaz? Apád urad a király hadnagya?

A kislány megállt az árnyék határán. Még itt, a napon is kellemetlenül hűvös volt. Na, most mitévő legyen? Kezdjen el beszélgetni a kerítéssel? Gyorsan átfutotta a tilalmak listáját. Senki sem tiltotta meg, hogy szóba álljon a gerendákkal. A dadus amúgy sem volt itthon. Nem szidhatja megint össze azért, mert állítólag valami butaságot csinált. Egy dolgot azonban feltétlenül tisztázni kellett.

– Mi az a törökméz? – kérdezte.

– Finom csemege. Mindennél édesebb.

De hát nem is a kerítés beszélt! Volt egy lyuk rajta. Azon keresztül lesett be egy bácsi. Hol a szeme látszott, hol pedig a szája. Amikor beszélt, olyankor az ajkát dugta oda a nyíláshoz.

– Te ki vagy? – kérdezte meglepődve a kislány.

Most a férfi szeme tűnt fel. Mérgesnek látszott. Megpróbálta a kezét bedugni a lyukon, de nem sikerült. Egy darabig semmi nem volt a nyílásban. Utána újra megjelent a száj.

– A legfinomabb csemege a világon. A budai pasa cukrásza készítette. Neked hoztam. Csillogó selyembe van csomagolva. Kérsz belőle, Jancsika?

– De buta vagy, bácsi a kerítésben! Én nem a Jancsika vagyok.

A száj eltűnt. Ismét a szem látszott. Most már tényleg haragosnak tűnt. A bácsi mondott valamit, de nem lehetett érteni. Szerencsére megismételte:

– Nem te vagy a Jancsika?

Gyöngyike odament a kerítéshez. Nem félt az idegentől. A bácsi nem tud bejönni. Nem bánthatja.

– De ugye ismered? Tudod, hogy hol lakik? A Jancsika.

Gyöngyike megfontoltan bólintott. Aztán eszébe jutott, hogy a bácsi nem láthatja, mert éppen a száját szorította a lyukra.

– Persze. Ő a legjobb barátom. Kedves fiú. Miért keresed?

Csend támadt. Eltűnt a szem és a száj is. A bácsi odakint megköszörülte a torkát.

– Figyelj csak, magyar kislány. Szereted a törökmézet?

– Még sohasem ettem.

A bácsinak napbarnította, piszkos körmű ujja volt. Selyembe csomagolt apró kockát tartott bennük. Bedugta a lyukon. Gyöngyike elvette tőle.

– Bontsd ki és edd meg! Ízleni fog, meglátod – bizonygatta a száj. Ilyen közelről eléggé büdös volt. Úgy, mint édesapjáé egy-egy kiadósabb ivászat után. Gyöngyike arrébb lépett, és gyorsan kicsomagolta a remegő sárgásfehér kockát. Azonnal megfeledkezett a büdös szájú bácsiról. Ennek a… törökméznek nagyon finom volt az illata.

Hát még az íze!

Még sohasem evett ilyen finomat. Ezerszer jobb volt a mézeskalácsnál is. Az utolsó morzsáig felfalta, és tisztára nyalogatta a selyemdarabkát is.

– Na, finom volt?

– Kérek még.

– Hát persze. Tessék, kicsi galambom. Tessék, kicsiny barátnőm.

Újra megjelent a három napbarnította ujj. Most egy másmilyen színű selyembe burkolt kocka pottyant a lány tenyerébe. Kicsomagolta és mohón megette. Csodálatosan finom volt! Bárcsak mostantól minden nap törökmézet ehetne!

– Akkor hát mi ketten barátok vagyunk, kicsi magyar lány?

– Kapok még törökmézet?

– Hát persze. Van még belőle.

– Akkor barátok vagyunk. Add ide!

Lelkes mosollyal bámulta a lyukat. Az ujjakat azonban hiába várta. Helyettük a szem, utána meg a száj jelent meg a nyílásban.

– Nem úgy van az, kis galambom! Kapsz még belőle, de csak ha jó vagy.

– Én jó kislány vagyok… szinte mindig.

– Azt mondtad az előbb, kedves barátod tenéked a kis Jancsi. Igaz-e?

– Igen. Jó barátom. Kérek még törökmézet.

– Persze. Mindjárt adom. Viszek belőle a Jancsikának is. Az apja régi ismerőse vagyok. Csak nem tudom, hol lakik. Te biztosan elmondod nekem.

– Azt, hogy hol lakik a Jancsika?

– Igen. Hiszen barátok vagyunk. Igaz? Kérsz még?

Egy újabb selymesen csillogó kocka jelent meg a lyukban. Amikor azonban Gyöngyike el akarta venni, a bácsi elhúzta a kis csomagot. A száját mutatta. Nagy, sárga fogai voltak.

– Megkapod, ha elmondod, hol lakik a Jancsika.

– Viszel neki is törökmézet?

– Igen. De csak azután, hogy ezt itt odaadtam neked – felelte a bácsi. Megmutatta a nyílás előtt a kellemes illatú kis csomagot.

– Hát jól van. Van az a nagy ház. Abban lakik az Isten. Tudod, melyik az?

– A templom a főtéren? A harangokkal? Bim-bam, bim-bam? Arra gondolsz-e, kicsiny galambom?

– Bim-bam? Bim-bam! – Ez olyan mulatságos volt, hogy Gyöngyike nevetni kezdett. – Igen, a bim-bam ház. Utána csak kicsit kell menni. Ott van a két nagy fa. Aztán meg a másik nagy ház. Szép zöldre van festve a kapuja. Na, ott lakik a Jancsika.

– Köszönöm, kis tündér. Egy dolgot még kérek.

– Igen?

– Ne szólj senkinek se arról, hogy itt jártam.

– Ne szóljak? Miért ne?

– Tudod, az emberek irigyek. Elvennék a törökmézet. Azt ugye nem akarod?

Újra ott volt a három szutykos körmű ujj. Elengedték a gyönyörű, csillogó csomagocskát. Gyöngyike ügyesen elkapta. Kintről távolodó léptek zaja hallatszott. A kislány egyik kezével fogva a törökmézet, odalépett a lyukhoz. Lábujjhegyre állt, így éppen kilátott rajta. A bácsi már lent járt a patak partján. Mintha csak megérezte volna a hátán a gyerek pillantását. Megfordult, és jókedvű vigyorral odaintegetett neki. Nagyon különös arca volt. Az egyik szeme feketén ragyogott, a másikat viszont sötét kötés takarta el.

Isztambul, Topkapi Szeráj

Hürrem válide szultána rosszkedvűen ült kint kedvenc teraszán.

Nem úgy alakultak a dolgok, ahogy szerette volna. Egyre inkább úgy érezte, hogy egy új, megfoghatatlan, alattomos ellenséggel van dolga. Valaki az árnyékból figyelte. Arra várt, hogy Hürrem hibázzon!

A válide szultána a leghatalmasabb uralkodók leveleit őrizte magánlakosztályában, egy erős acélszekrényben. Az ő tanácsát kérte háború és békesség dolgában Tahmászp perzsa sah, de Akbár, az ifjú nagymogul uralkodó is. Ha Isztambul első asszonya úgy akarta, akkor seregek keltek útra, országok dőltek romba. Ha viszont éppen azt tartotta jónak, akkor egész népekre várt felvirágzás és boldogság.

A hatalmának csupán két gátja volt. Az egyik az idő múlása. A homokórában lassan lepergő szemcséket nem lehetett megállítani. Az évszakok változása ellen még ő sem sokat tehetett. Az idő legyőzhetetlen ellenfélnek bizonyult.

A másik viszont… a másik korlátozó tényező hamarosan idejön hozzá, hogy a vörös hajú, gyönyörű nő karjaiban keressen vigaszt.

Csupán a szeme sarkából figyelt fel a három árnyékra.

Pontosan tudta, hogy csak azért láthatta meg a titkos testőröket, mert azok így akarták. A három szénfekete ruhás alak a márványteraszt körbefogó, gyönyörű virágokkal teli udvar belső falának tövében bontakozott ki az árnyak közül. Fejüket és arcukat a sivatagi nomádok sötét kendője takarta el. Csak szinte élettelennek tűnő szemük látszott. Vezetőjük most lejjebb húzta a kendőt, és az úrnő felé fordult. Megmutatta az ábrázatát, hogy egyértelművé tegye, kik vigyáznak a felséges párra. Leheletnyit meghajolt, de a tekintetével még így is az udvart és a közeli épületeket fürkészte.

Hürrem még jobban kihúzta magát. Egy önkéntelen mozdulattal végigsimította puha, gyönyörű szövetből készült ruháját. A titkos testőrök vezetője azt jelezte, hogy mindjárt érkezik az uruk. A nő egy könnyed biccentéssel mondott köszönetet az agának. A három sötét ruhás alak kissé hátrébb lépett, és a következő pillanatban újra elnyelte őket az árnyék.

A teraszra nyíló ajtó irányából hat láb léptei hallatszottak. Három határozott, katonás férfi közeledett. A kecses női alak nem mozdult. Nem kelt fel, hanem továbbra is a tengert nézte. Közben persze gondosan fülelt. A két katona megállt az ajtóban. Most már csak egy valaki közeledett.

Milyen határozott, erőteljes léptekkel jött! Már csak három lépés választotta el Hürremtől. Már csak kettő, csak egy. Megérezte az illatát.

Szulejmán ott állt közvetlenül a háta mögött.

Hürrem hátrafordult, és a magasba emelte a tekintetét. Bár már hosszú évtizedek óta ismerték egymást, a szíve most mégis hevesebben dobogott. Férje, vagyis a fél világ ura, a létező leghatalmasabb birodalom első embere, minden igazhitű kalifája a korához képest nagyon is jól tartotta magát. Szulejmán hasonló öltözéket viselt, mint a húsz lépéssel hátrébb várakozó testőrei. A katonák ruhája jó minőségű, de egyszerű szabású, dísztelen, fekete és vörös szövetből, erős bőrből készült. A szultán a főváros melletti katonai táborból érkezett a palotába. Derekán kisebb pajzsnak is beillő, aranyozott csat fogta össze az övet. Tábori öltözéke vörös és fekete színű volt, mint a kísérőé. Magas, hófehér süvege azonban már messziről hirdette, hogy igazi előkelőség közeledik. A homloka fölötti aranydíszt a feleségétől kapta ajándékba. Most csupán néhány rövid, fekete madártollat tűzött bele.

A válide szultána elégedett pillantást vetett a férjére. Szulejmán ugyanolyan jóképű volt, mint annak idején. Gondosan ügyelt arra, hogy egyenes legyen a testtartása. Magabiztosság és nyugalom áradt belőle. Csupán őszülő szakálla jelezte, hogy már közelebb jár hatvanhoz, mint az ötvenhez. A nő leheletnyit elfintorodott. Igazságtalanságnak tartotta, hogy amíg neki reggelente valóságos hajtóvadászatot kellett indítania az ezüst hajszálak után, addig a férfiak büszke önteltséggel mutogatták kifehéredő pofaszőrzetüket. Sokan tényleg elhitték, hogy az ősz szakáll a bölcsesség és a nagy tudás megcáfolhatatlan jele.

Találkozott a tekintetük. Szulejmán tudta, hogy az udvaroncokat, de még a testőreit is megtévesztheti, ám a feleségét soha. Hürrem azonnal megérezte, hogy a férje nyugtalan, sőt elkeseredett. Így amikor a szultán lehajolt, hogy felsegítse, a nő nem mozdult. Ülve maradt, és megragadta a férje feléje nyújtott kezét. Az arcára szorította a tenyerét. Kellemes borzongás futott végig a hátán, amikor beszívta a férfi érdes bőrének illatát. Utána egy hosszú csókot nyomott Szulejmán tenyerébe. A férje hatalmasat sóhajtott, majd letérdelt mellé és jobb karjával átölelte a vállát. Hürrem elengedte a kezét, és odabújt hozzá. Szulejmán vállára hajtotta a fejét. A birodalom ura végre elmosolyodott. Baljával lágyan simogatni kezdte a hosszú, selymesen csillogó, vörös hajfürtöket.

– Olyan gyönyörű vagy, szerelmem – szólalt meg végül érdes hangon. Hürrem nem válaszolt. Kibontakozott az ölelésből, és mélyen meghajolt. A homloka majdnem megérintette a fehér márványt borító vastag szőnyeget. Mielőtt Szulejmán megakadályozhatta volna, megragadta a fekete kaftán alól kilógó köntöse szegélyét, és megcsókolta a gazdag aranyhímzéssel díszített sötét, borvörös szövetet.

– A legalázatosabb szolgád vagyok, uram. Mondd el nekem, milyen bánat nyomja a szívedet.

A tenger felől hűvös szellő támadt. Halkan sustorogni kezdtek a kerti fák. Szulejmán körülnézett. Egy pillantással jelezte két testőrének, hogy menjenek hátrébb. A fegyveresek azonnal engedelmeskedtek. Csupán a küszöbön túl álltak meg. Kezüket a kardjuk markolatán tartották, és feszülten figyeltek. Még itt, Isztambul szívében, a Topkapi Szeráj magas falai mögött is készen álltak arra, hogy a legcsekélyebb gyanús jelre is uruk védelmére siessenek. Szulejmán elégedetten bólintott, aztán visszafordult Hürrem felé.

– Előtted nem lehetnek titkaim. Te mindenkinél jobban ismersz.

– Engem tettél meg válide szultánának. Kötelességem a lehető legjobban szolgálni téged.

Szulejmán ismét átölelte a feleségét. Csak akkor szólalt meg, amikor Hürrem feje újra megpihent a vállán.

– Rossz hírek jöttek Magyarországról. Egy nevetséges kis vár ellenállt a seregeimnek. A pasák képtelenek voltak bevenni.

– Veszítettünk?

– Kénytelenek voltunk visszavonulni.

Hürrem a homlokát ráncolva bámulta a kerti fákat.

– Magyarországon ilyenkor már beáll a rossz idő. Szakad az eső. Feláznak az utak. Nem lehet tovább hadakozni.

Szulejmán még erősebben odahúzta magához a nőt. Bal tenyere végigsimította a felesége arcát. Hürrem pontosan tudta, hogy az urát mennyire felzaklatta a vereség híre. Olyan erővel szorította a jobb vállát, hogy a hüvelykujján viselt íjászgyűrű fájdalmasan belemélyedt a nő húsába. Szulejmán, hasonlóan elődeihez, egy pillanatig sem tette volna le ősei jellegzetes ékszerét. Az oszmán törökök híres íjászok voltak. Ezek a vitéz, vakmerő lovas nomádok azonban nem két ujjal húzták a fülükhöz az íj húrját, mint a nyugat-európaiak, például egykori félelmetes ellenfeleik, a magyarok, hanem a hüvelykujjukat használták. A vaskos ékszer nélkül a selyemből sodort ideg feltépte volna a bőrt.

Hürrem ennek dacára most nagyon örült volna, ha a férjén nincs ott a kemény gyűrű.

– Idén sem foglaljuk el Bécset – mondta a szultán. A hangjából csak úgy áradt az elkeseredettség.

– Miért kell neked annyira az a város? Hiszen már most is a fél világ ura vagy. Isztambul sokkal nagyobb, mint Bécs. Damaszkusz gazdagabb, Jeruzsálem lenyűgözőbb, Alexandria pedig elevenebb. Afrika, Ázsia és Európa leghatalmasabb fejedelme vagy. Padisah és kalifa. Igazán nem számít, hogy eggyel több vagy kevesebb város fölött lengedezik a zászlód.

Szulejmán lágy csókot nyomott a felesége homlokára, és csak utána válaszolt:

– Nem a hiúság vezet, amikor újra hadakat küldök nyugatra. Bécs nem egy király, hanem a császár fővárosa. Őt kell legyőznöm. A nagy vetélytársamat. Róma örökösét, a nyugat urát. Mert ha legyőzöm, akkor nem csupán padisah leszek, de a cézárok utóda is. Még a pápa is elismeri majd a hatalmamat, pont úgy, ahogy a többi hitetlen főpap.

Két kézzel megragadta a nő arcát, és mélyen a szemébe nézett. Halkan, suttogva folytatta, mint aki éppen egy hatalmas titkot árul el:

– Akkor pedig véget érnek a háborúk. Békével ajándékozhatom meg az egész világot.

– Csodálatos ez a terv, uram.

– Nem lesznek többé határok. Nem lesz megosztottság – folytatta lelkesen a szultán. – Minden ember testvér lehet. A Nílustól a Dunáig, Bagdadtól Budáig szabadon járhatnak az utazók. Semmi sem állhat a tudás, a kultúra és a gazdagság útjába. Végre eljuthat a civilizáció fénye a sötét és hideg napnyugatra is.

– A nyugat már így is Nagy Szulejmánnak hív. Az igazhitűek pedig Törvényhozó Szulejmán néven emlegetik a kalifájukat. Az iszlám világában nincsen nagyobb úr nálad. Bölcs vagy, igazságos és nagylelkű.

– Mégsem lesz semmi a nagy terveimből, ha még egy olyan parányi vár is, mint ez az… Eger dacolhat az akaratommal. Nem hagyhatom, hogy a vezéreim ostobasága miatt engem tartsanak gyengének.

Hürrem hátán végigfutott a hideg. Kihúzta magát, kibújt Szulejmán öleléséből, és arrébb csúszott a párnákon. Szigorú pillantást vetett a férjére.

– Miről beszélsz, édes uram? Ki tarthatna téged gyengének? Ki merészel ilyen felségsértő dolgot mondani?

A szultán megrázta a fejét. Ingerülten legyintett.

– Talán hiba volt, hogy nem én vezettem a sereget…

– Már megint ez a régi nóta! – vágott a szavába Hürrem. Ha bárki itt lett volna a közelükben, nem mutatta volna ki ilyen nyíltan a felháborodottságát. Ökölbe szorított kezével a combjára csapott. – Azok az idők már elmúltak! Semmi szükség arra, hogy a kalifa személyesen szálljon hadba mindenki ellen. Mégis mit képzelnek ezek az alakok? Az ostobák!

– A hagyományokra hivatkoznak. Atyáim maguk vezették a seregeket. Én is ott harcoltam Mohácsnál, amikor szétzúztuk a nyugat legerősebb bástyáját, Lajos úr országát. A katonák a táborokban…

– A katonák a táborokban ostoba fajankók! Fogalmuk sem lehet a modern világról. A birodalmunk egy időben legalább öt helyen hadakozik. Mégis hogyan lehetnél egyszerre Perzsiában, Magyarországon, Arábiában, Máltán meg Tuniszban?

– De hát a hagyományok… az én oldalamról csüng Oszmán kardja.

– Még te sem lehetsz ott egyszerre mindenütt!

– Mindenütt talán nem is, de a legfontosabb helyeken ott kellene állnom. Ha személyesen elmentem volna Egerbe, biztos bevettük volna a várat. Akkor már Bécset ostromolnánk. Magyarországot egészen bizonyosan meghódítottuk volna.

Hürremet elöntötte a méreg. Legszívesebben felpattant volna, hogy kiabálva tiltakozzon. A testőrök szeme láttára azonban még ő, a válide szultána sem lehetett tiszteletlen a birodalom első emberével. Megpróbált nyugalmat kényszeríteni magára.

– Mit számít Magyarország? – kérdezte halk, de metszően gúnyos hangon. – Hiszen tied a fél világ! Nemsokára Perzsia ellen viszed atyáid hadizászlaját. Megszerzed egész Mezopotámiát. Észak-Afrikában már csak néhány sejk meg berber kiskirály dacol a haragoddal. Őket is legyőzöd. A harcosaid hódítóként állhatnak a távoli Atlanti-óceán partján. Ki tudja, talán még Tarik kalandját is megismételheted. Igazhitű seregeket küldhetsz át az Európát Afrikától elválasztó szoroson, hogy felszabadítsd a hitetlenek rémuralma alatt sínylődő Andalúziát.

Szulejmán elmosolyodott. Megnyugtatta és jobb kedvre derítette felesége elszánt lelkesedése. Egy lassú mozdulattal végigsimította őszülő szakállát. Megfontolta magában az asszony szavait.

– Spanyolország nehéz dió volna. Károly király hajósai meghódították az Újvilágot. Elképesztő kincsek áramlanak az óceánon át Európába.

– A dohány, a paradicsom, meg számos különös növény már hozzánk is eljutott – bólintott Hürrem.

– Látod? Éppen ezért kell győznünk. Minél hamarabb. Amerika aranya miatt a nyugat egyre erősebb lesz. Ha nem most csapunk le rájuk, akkor pár év múlva már késő lesz.

– Európa nem egységes, uram. Fejedelmei és királyai jobban gyűlölik egymást, mint minket.

– Ez igaz. A franciák támogatására mindig számíthatunk.

– Egymásra kell uszítani a hitetlen országokat. Akkor majd nem tudnak ellenünk fordulni. Így szabad kezet kapsz arra, hogy megvalósítsd nagy álmodat.

– Te olyan bölcs vagy, Hürrem.

A gyönyörű, vörös hajú nő keresztbe tette a kezét a mellén, és álszent mosollyal meghajolt.

– Azért élek, hogy az uramat szolgáljam.

Szulejmán ismét magához ölelte a feleségét. Egy darabig némán bámulta a tengert. Hürrem pontosan tudta, hogy nemsokára meghallhatja, mi bántja valójában a szultánt. Biztosra vette, hogy Szulejmánt nem csupán az egri vereség zaklatta fel ennyire. Valami más húzódhatott meg a háttérben. A férfi végül tényleg megszólalt:

– Sokat töprengek mostanában arról, hogy helyesen cselekedtem-e. Meg arról, amit magam után hagyok. Egyre jobban foglalkoztat a kérdés, hogy ki legyen az utódom.

A nő majdnem kővé dermedt. Nagyon remélte, hogy a férje nem vette észre, ahogy összerezzent. Gyorsan összeszedte magát, és halk, nyugodt hangon szólalt meg:

– Megbántad talán Musztafa herceg kivégzését?

Úgy tűnt, hogy kérdésével telibe talált. Szulejmán elkomorodott, és a szeméből eltűnt a ragyogás. Jobb karjával már nem szorította a felesége vállát, hanem mintha csak támaszt keresett volna benne.

– Nagy bűnt vettem ezzel a lelkemre.

– Dehogyis! – tiltakozott Hürrem. – Csak azt tetted, amit tenned kellett. A birodalom érdekében. Minden igazhitű érdekében.

– Te kit látnál örömmel utánam a trónon?

Ez volt az a kérdés, amitől Hürrem annyira rettegett. Néha éjjel azért riadt fel, mert arról álmodott, hogy a szultán feltette neki ezt a kérdést. Ugyanakkor viszont mindennél jobban vágyott arra, hogy őszintén válaszolhasson, és Szulejmán elfogadja a javaslatát. Ennek azonban még nem jött el az ideje.

– Ha rajtam állna, uram, te örökké élnél! – kiáltotta megjátszott lelkesedéssel.

– Ugyan már, senki sem él örökké – mondta szomorúan a férfi. Mintha csak elszállt volna belőle az erő. Görnyedt háttal ült. Kénytelen volt bal kézzel megtámaszkodni a térdén. Jobbja lecsúszott Hürrem válláról. A nő megragadta és gyorsan újra az arcához szorította.

– Megöregedtem, kedvesem. Nemsokára hatvanéves leszek. Reggelente alig bírok felkelni. Fájnak a csontjaim. Meggyengült a szemem.

Hürrem fejében lázasan kergették egymást a gondolatok. Iszonyatos veszélyt jelenthet a fiaira, ha Szulejmán mások előtt is a gyengeségéről beszélne. Valamit ki kellett találnia.

– Van arra módszer, hogy visszaadjuk, amit az idő múlása elorzott tőlünk… – kezdte bizonytalanul.

– Elhallgass, asszony! – kiáltotta Szulejmán, és ingerülten elrántotta a kezét. Kihúzta magát és harciasan előreszegezte az állát. A tekintete dühösen csillogott. – Ezt már megbeszéltük. Egy szót se róla! A boszorkányság szörnyű és veszélyes dolog.

Hürrem azonnal lehajtotta a fejét. Az ölébe vette mindkét kezét, és a fehér, hideg márványt bámulta.

– Ahogy uram mondja.

– El kellene kergetned magad mellől azt a vénasszonyt.

– Vénasszonyt?

– Azt a… azt a boszorkányt! Tudod, kiről beszélek! A hárem szégyenét.

– De hát akkor ki véd meg engem? Olyan sok az ellenségem. Meg akarnak ölni!

Majdnem elsírta magát. Kétségbeesett arcát látva a szultán újra magához ölelte. Hürrem homloka nekisimult a sötétvörös brokátnak.

– Ne félj, amíg élek, neked nincs mitől tartanod.

A nő kihúzta magát, és mindkét kezével átölelte a férjét. Az álla most már Szulejmán vállára nehezedett. Elnézett fölötte. A sötét ruhás őrök mozdulatlan szoborként álltak az árnyékban. Bizonyára egy szót sem hallottak a fejedelmi pár beszélgetéséből.

Amíg csak élsz? Hát éppen ez az – gondolta Hürrem. – Addig tényleg nem kell félnem. De mi lesz velem akkor, ha téged váratlanul magához szólít a Mindenható, felséges uram?

Kilencedik fejezet

Az Oroszlán barlangjában

Gyöngyi nem mozdult, csukva tartotta a szemét.

– Én vagyok Nurhán. Én vagyok a tied haszine nuszta.

A hang barátságosnak tűnt. Ráadásul magyarul beszél. Itt, a budai pasa háremében? Gyöngyi nagyot sóhajtott, felült, és ajtóban álló nő felé fordult. A karcsú alak kedvesen rámosolygott. Aranysárga ruhája eltakarta a keblét és vállát. A hasa szabadon maradt, viszont a merész szabású öltözék valósággal rásimult a csípőjére és a fenekére. A belépő nő jóval idősebb volt Gyöngyinél. Közelebb járt a harminchoz, mint a húszhoz. Kevés, viszont ízléses ékszer csillogott a nyakában és a csuklóján. A haját a feje tetején fogta össze. Néhány rózsaszálat tűzött a göndör, fekete fürtök közé. A szeme is pont ugyanilyen sötét volt.

Közelebb lépett a heverőhöz, és Gyöngyi felé nyújtotta a két kezét. A fogoly egy pillanatnyi vonakodás után felkelt a vastag, kényelmes párnákról, és megfogta Nurhán tenyerét.

– Értek törökül – mondta halkan.

– Tényleg? – kiáltotta meglepetten az idősebb nő. Vidáman törökre váltott. – Hihetetlen. Hát hol tanultál meg?

A haszine nuszta nem is törődött a válasszal. Átkarolta Gyöngyi derekát, és kihúzta maga után a folyósóra. Egy pillanatra sem állt be a szája. Így közelről rendkívül finom illat áradt belőle.

– A többi mádzsár lány egy szót sem tudott törökül, amikor bekerült ide.

Nurhán megtorpant, és csúfondárosan jókedvű pillantást vetett Gyöngyire.

– Te más vagy, mint a többiek. Azt hiszem, mi ketten nagyon jó barátok leszünk. Gyere hát, kicsi efendim.

Gyöngyi összerezzent, amikor meghallotta ez a gyűlölt szót. Nem felejtette el a kínokat és a megaláztatást.

Előző reggel zárt kocsiban vitték fel Pestig. Egy folyóparti házban kellett várakoznia, ahová nem érződött be az utcákat borító szemét bűze. Újra meg kellett fürdenie. Ortansa és Elitsa kicsinosította. Megint ijesztgetni akarták a kéjsóvár eunuchokkal, de Gyöngyi nem törődött velük. Kifejezéstelen tekintettel bámult maga elé. Alig látott. Attól tartott, hogy a fél szemére megvakult. Biztosra vette, hogy a budai pasa háremében nem várhat rá olyan szörnyűség, mint a részeg rabszolga-kereskedő házában.

Késő délután, amikor már valamennyire enyhült a forróság, gyaloghintóba tették. Az ablakokat vastag függönnyel takarták el. Először a város zaját hallotta, aztán a teherhordók meztelen talpa már a híd deszkáin csattogott.

Nicolae efendi végig ott lépdelt a gyaloghintó mellett. Aznap rá sem nézett a lányra, és egyetlen szót sem szólt hozzá. A sovány férfi ma tetőtől talpig úgy öltözködött, mint egy török. A fejére nem túl nagy turbánt kötött, és a szakállát is vörösre festette.

Egész úton halkan morgott magában. Ingerülten csóválta a fejét.

A félhomály jót tett Gyöngyi szemének. Lassacskán visszatért a látása. Megkönnyebbülten felsóhajtott. Ezek szerint mégsem vakították meg. A másik oldalon, nem ott, ahol az efendi lépdelt, óvatosan, egy ujjnyira félrehúzta a függönyt. Egy meredek úton haladtak fölfelé. Két oldalt elhanyagolt kőházak látszódtak. Az utcán leginkább szakállas férfiak mászkáltak. Gyereket, asszonyt vagy lányt egyet sem látott. A budaiak vagy turbános törökök vagy borzas szakállú, napbarnította bosnyákok voltak. Néhány lovas katona ügetett lefelé. Vörös és kék egyenruhájuk szabása ahhoz hasonlított, amit Musztafa is viselt. Lehet, hogy az áruló is itt él a városban?

A gyaloghintó megingott. Félre kellett állniuk. Nem tették le a földre Gyöngyit. A lány a résen át döbbenten bámulta a súlyos terhekkel megpakolt különös állatokat. Alighanem azokat a híres török kutyalovakat, a púpos hátú dromedárokat vezették el mellettük a folyó felé.

A gyaloghintó mozgásba lendült. Egy sötét, alagútra emlékeztető kapu közeledett. Utána egy szűk utcácskán mentek végig. Egy jókora téren álltak meg. Talán piaci nap vagy vásár lehetett. Rengeteg árus szorongott egymás mellett. Elsősorban zöldséget és gyümölcsöt árultak. Itt már feltűnt néhány nő is. Csupán az alacsony termetük és alakjuk miatt lehetett kitalálni, hogy asszonyokat rejt a fekete öltözék.

Nicolae efendi hangosan káromkodva próbált utat törni a kavargó forgatagban. Végre átértek a piac túlsó felében. Egy keresztény templom árnyékában tyúkot, birkát, kecskét és… embereket árultak.

Ez hát a híres budai rabszolgavásár.

A gyaloghintó nagyot zökkent, amikor letették a földre. A teherhordók elégedetten behúzódtak az árnyékba. A résen át is jól látszott, hogy ez a templom nem olyan volt, mint az otthoniak. Karcsú, kerek tornyokat építettek az oldalához. A szobortartók üresen tátongtak.

Gyöngyinek nem kellett kiszállnia. A dobozra emlékeztető járműben egyre melegebb lett. Nicolae efendi ingerülten fel-alá járt mellette. Nem kellett túl sokat várniuk.

A sokaság engedelmesen félrehúzódott a hatalmas termetű, sötét ruhás alak mellől. Szénfekete képe jól látszott a többiek feje fölött. Gyöngyi még sosem látott ilyen embert. Az érkezőnek széles, lapos orra, és elképesztően vastag, sötétvörös szája volt. Amikor megszólalt, elővillantak hófehér fogai. Dörmögő, mély hangon beszélt.

Gyöngyi valósággal rátapadt a függöny nyílására. Eszébe jutott az előző esti fenyegetés. Egyértelmű volt, hogy egy kéjvágyó, zabolátlan szerecsen állt előtte.

Lehet, hogy minden igaz, amiről Ortansáék meséltek? Nem bírt magával. Sikítani kezdett.

A fekete óriást egy alacsonyabb török is elkísérte. Pontosan olyan volt a ruhájuk, mint azé, aki annak idején, amikor a pókkal megtréfálták a borkereskedőket, a zárt kocsi tetején ült. Gyöngyi elhallgatott, mert rádöbbent, hogy ma délelőtt őt is egy pontosan olyan hintóval hozták fel Pestre.

Az alacsonyabbik török lépett oda az ajtóhoz. Kinyitotta és behajolt. Alaposan megnézte magának a lányt, aztán jókedvűen elmosolyodott és biccentett.

A széles vállú szerecsen nem jött közelebb. Kicsit arrébb állt a hajlongó Nicolae efendi mellett. A török odasietett hozzájuk, és a gyaloghintóra mutatott.

Alkudozni kezdtek.

– Bicsir azt mondta, hogy csinos a lány. Ránézésre pont olyan, mint akit keresünk – mondta a szerecsen. Lassan, jól érthetően beszélt törökül. Úgy formálta meg a szavakat, mintha nem ez lett volna az anyanyelve. Félelmetes arca dacára sem tűnt könyörtelen szörnyetegnek.

– Pontosan – lelkendezett az efendi. – Ez az a lány, akire a nagyhatalmú pasa vágyik. Első osztályú áru. Minden pénzt megér!

– Te is megérted, barátom, hogy először meg kell vizsgálnunk, csak utána fizetünk.

Ez nagyon nem tetszett a rabszolga-kereskedőnek. Hiába tiltakozott, nem volt más választása. A teherhordók felkapták a gyaloghintót. A két fehér kalapos nyomába szegődtek, és gyors léptekkel elindultak lefele a hegyről. Nem kellett túl messze menni. Egy belső udvarra érve a teherhordók távoztak, és Nicolae efendit is kizavarták innen. A szerecsen alighanem rájött, hogy Gyöngyi tőle félt. Eltűnt. Az ajtót Bicsir nyitotta ki.

– Lányka, te gyere kijönni! – mondta tört magyarsággal. Határozottan, de barátságosan bánt a fogollyal. A kezét nyújtotta, és felvezette az emeletre. A harmadikon kapott szobát. Bicsir bevezette, majd kiment, és bezárta az ajtót. Gyöngyi körülnézett. Szellős és világos, tiszta helyiségbe került, de a szoba mégiscsak börtöncella volt.

Nem sokkal később két eunuch és egy öregasszony jött be hozzá. Barátságosan viselkedtek. Mondták a nevüket, de Gyöngyi nem jegyezte meg. A férfiak törökök lehettek. Furcsa éneklő hanglejtéssel beszéltek. Alig értette meg a szavaikat. Azt akarták, hogy feküdjön hanyatt és tegye szét a lábát?

Nem tűntek félelmetes erőszaktevőnek. Az arcuk puha, az érintésük pedig lágy volt. Valamiért nem tudta volna elképzelni, hogy ezek itt erőszakoskodni akarnak vele.

Az öregasszony néma maradt. Csak kézmozdulatokkal jelezte, hogy mit akar.

Gyöngyi úgy döntött, hogy engedelmeskedik. Annál rosszabb már nem történhet, mint amin tegnap keresztülment. Mielőtt azonban széttárta volna a lábát, még gyorsan körülnézett. Az ajtót bezárták, és sehol sem látta a félelmetes fekete alakot.

Az öregasszony gyengéden, de határozottan megvizsgálta. Elégedett volt az eredménnyel. Most már ő is megszólalt. Ráripakodott az egyik eunuchra, és elzavarta valahová. A férfi duzzogva távozott. Nemsokára visszatért, és egy apró cseréptégelyt adott oda az asszonynak.

– Kenőcs a combodra! – fordult a vénség Gyöngyi felé. – Rendbe hozza az égett sebet. Nem marad csúnya heg.

Gyöngyi elvette a tégelyt és beleszagolt.

– Levendula?

– Mit mondtál? – kérdezte az öregasszony. – Nem értem ezt a magyar szót.

– Nem tudom törökül – sajnálkozott Gyöngyi. – Érzem a szagát. Benne van a krémben.

A vénasszony bólintott. Ismét megnézte magának a hárem új rabszolgáját.

– Te értesz a gyógynövényekhez?

Gyöngyi zavarba jött. Lehajtotta a fejét.

– Csak kicsit – suttogta.

Magára hagyták. A kellemes illatú krémmel bekente combján a sebet. Kint már sötét volt. Bár aznap alig evett valamit, mégsem éhezett meg. Lehet, hogy a krém volt ilyen álmosító hatású. Gyorsan elaludt. Nem emlékezett az álmaira. Egy dolog azonban ennek ellenére világos volt. Mintha öreg dajkája altatódalát hallotta volna. Csak az volt a furcsa, hogy úgy tűnt, a jól ismert, régi dalt az öreg török asszony énekelte.

Reggel a madarak csicsergése keltette fel. Használta a sarokban álló éjjeli edényt, és utána megmosakodott a dézsából. Rögtön utána érkezett meg Nurhán.

– Tudod, mit jelent az, hogy haszine nuszta? – kérdezte a mosolygós, de mégis határozott asszony.

– Nem tudom – ismerte be Gyöngyi.

– Én irányítom a háremet. Ha bármire szükséged van, vagy nem értesz valamit, szóljál nyugodtan. Nem kell félned semmitől. Nagyon jó lesz itt neked.

Kézen fogva végigvezette a folyosón. Lementek a földszintre és kiléptek egy tágas udvarra. Három oldalról az épület, a negyedikről magas fal vette körül. A falon nem nyílt ablak vagy ajtó. Az udvarra néző ablakokat pedig sűrű rács borította. Az árnyékba leterített vastag szőnyegeken jó pár fiatal lány ücsörgött vagy hevert. A legtöbben fekete hajúak és barna szeműek voltak. Pár szőke vagy vörös hajú is akadt azért közöttük. Ránézésre idősebbek lehettek Gyöngyinél. Az új rabszolga megtorpant. A tekintete végigsiklott a háremhölgyeken. Csupán egyetlen dolog volt közös bennük: mindannyian nagyon csinosak voltak.

– Figyelem, lányok! – kiáltotta jókedvűen Nurhán. – Bemutatom nektek az új társatokat. Fogadjátok szeretettel. Még ti ketten is!

Az alacsony, vörös és fekete öltözéket viselő lány, és a mellette ülő göndör, sötét hajú társa savanyú képet vágott. Nem tetszett nekik a figyelmeztetés, de nem mertek feleselni Nurhánnal.

– Dünya és Ajsa amúgy nem rossz teremtés, csak nagyon utálják, ha valaki szebb náluk. Főleg, ha az új lány még fiatalabb is, mint ők.

Gyöngyi döbbent arccal fordult a haszine nuszta felé. Elment talán az esze? Nem gondolhatta komolyan, hogy Gyöngyi szebb, mint ez a két kihívó szépség.

Nurhán félreértette csodálkozó arckifejezését. Kivitette az udvar közepére és körbemutatott.

– Hát igen, ez az új otthonod. Lesz majd szebb is, ha kiköltözünk Óbudára. A budai pasa háreme nem éppen olyan, mint Isztambul. Ha érdekel, Csebár hadimtól megtudhatod, hogy milyen csodálatos körülmények között élhetnek a Magas Porta háremhölgyei.

Egy pillanatra elhallgatott, majd töprengve folytatta:

– Ugyanakkor viszont egész Magyarországon nincsen jobb és biztonságosabb hely fiatal lányok számára.

[…]

Kedves Olvasónk!

Az 1991-ben alapított Trivium Kiadó teljes kínálata
megtekinthető és legalább 20% kedvezménnyel
megvásárolható webáruházunkban:

www.triviumkiado.hu

Legyen törzsvásárlónk, iratkozzon fel hírlevelünkre,
így rendszeresen tudjuk Önt tájékoztatni
megjelenő újdonságainkról, akcióinkról,
rendezvényeinkről és irodalmi estjeinkről.

További információért forduljon hozzánk bizalommal!

konyvek@triviumkiado.hu
Tel./fax: (1) 248-1263
Csatlakozzon hozzánk facebookon is!
facebook.com/triviumkiado

Olvassa el a teljes sorozatot:

 Hürrem, Szulejmán ágyasa
 (1. kötet)

 Hürrem, Szulejmán asszonya
 (2. kötet)

Szafije, a szultán háremhölgye

 Ibrahim és Hatidzse
 (1. rész)

 Hürrem boszorkánya

Előkészületben
a sorozat következő kötete:

Demet Altinyeleklioğlu

Ibrahim és Hatidzse
 (2. rész)

{1} A nevek és az idegen szavak jegyzéke a könyv végén található.

{2} A kötet végén található Kislexikon magyarázza az idegen kifejezések jelentését. (a szerk.)