PAPP DIÁNA

Szerencsedió

A szerző elérhetőségei:

Facebook:www.facebook.com/PappDianaSzerzoiOldala

Instagram: www.instagram.com/dianapapp

Erawan Könyvkiadó, 2015

Webshop, beleolvasók, kedvezmények:

www.erawan.hu

Facebook: www.facebook.com/ErawanKonyvkiado

Copyright © Papp Diána, 2015

© Erawan Könyvkiadó, 2015

Minden jog fenntartva!

Felelős kiadó: Fejős Éva

Szerkesztette: Münz András

A kéziratot gondozta: Lőrinczi Ágnes

Borítóterv: Cantinart Kft.

Borítóillusztráció: Shutterstock

ISBN 978-615-5469-77-0

Elektronikus változat:
Békyné Kiss Adrien

MÁRTI

Már akkor el kellett volna gondolkodnom rajta, hogy talán elpattanhatott egy húr nálam, amikor arra kényszerítettem a legjobb barátomat, hogy század eleji jelmezbe öltöztetett gesztenyesütőként álljon az esküvőn. Mégis mi a fenének van szükség gesztenyesütőre egy esküvőn? Főleg egy hozzá nem értőre. Aki akár mulathatna is ott, meghívott vendégként. Vagy… Na mindegy. Biztosan ez is kellett ahhoz, hogy meglegyen a lelki fejlődés, meg az út, meg a jelek, meg minden, amiről manapság állandóan papolnak.

Az esküvő volt minden gondolatom. Elhatároztam, hogy a legszebbnek kell lennie, amit valaha a kisvárosunkban rendeztek. A téliek közül legalábbis. Bár az amúgy nem egy erős mezőny, mert mégis ki tart lagzit télvíz idején? Amikor a menyasszony tíz métert sem tud megtenni körömcipőben és boleróban. A vőlegény meg legalábbis sísapkát kellene viseljen, főleg ha erősen kopaszodó.

Nem ment könnyen ez a projekt. Vagy minek is nevezzem. Már akkor lehetett volna látni a jeleket. Na, már megint a jelek. Tényleg figyelnem kellene most már rájuk.

Ilyen hosszú ideig tartó agglegényélet! Tulajdonképpen már mindenki beletörődött, hogy ez így is marad. Egyetlen lányos anya sem méregette, amikor a piacon kosarakkal megrakodva sétált, hogy bárcsak az ő lányukat választaná ki magának ez a ritkás hajú, szép szemű, magányos fiú. Aztán megtört a jég. És még csak nem is az interneten sétált be az életébe az igazi. Itt lakik a városban. És bár kicsit furcsa, mégis szeretetreméltó lány. Tulajdonképpen még most is! Örült hát a család! És én is! Végre bekötik a kisebbik bátyám fejét!

Csak kicsit éreztem kínosnak, hogy már mindkét tesóm családban él lassan, én pedig anyáméknál a kisszobában. Nem foghattam az életkoromra, mert nincs akkora korkülönbség köztünk. Biztos magyarázhattam volna mással, de már régóta nem volt kedvem ezen gondolkodni. Éveket pazaroltam el arra, hogy kerestem magamban a hibát, miért nem talál rám a hercegem. Vagy legalább a hentesfiú, ha már annyi pénzt hagyok ott nála. A család hidegtálkészítő kisüzemét vezetgetem, ha anyám hagyja, és egyébként is imádok főzni.

Nos, hát arra gondoltam, ha már betöltöttem a harmincötöt és még mindig nem engem vesznek el, akkor magamra vállalom a rendezvényszervező szerepet. Azt hiszem, a vállalás nem is egy jó szó erre. Igen, tulajdonképpen kierőszakoltam. Olyan esküvőt akartam, amit mindenki megemleget. Na, arra nem gondoltam, hogy majd pont így.

Nem tudom, honnan volt bennem ez az elhivatottság. Igazából mindig is szerettem a kezemben tartani a dolgokat, de azért egy esküvő nagy feladat. Mégsem ugyanaz, mint megszervezni egy karácsonyi estebédet a nagyobb családnak. Vagy az apám hetvenedik születésnapját.

Azért ha jobban belegondolok, tudom én, hogy az motivált, ha már talán soha az életben nem rendezhetem meg a saját esküvőmet, hát akkor beleadok mindent a bátyáméba.

Részt vettem a menyasszonyi ruha kiválasztásában. Még az is megtörtént, hogy én mentem el próbálni. Főleg amikor már nagyon terhes volt a Liza. Merthogy addigra lett pont akkora, mint én alapesetben. Hát igen, a súlyproblémám azóta is megoldatlan.

Mostanában mindenki tablettát szed rá, vagy mit. Ilyen cukorbetegeknek valót. Talán nekem sem ártana. Bár nem hiszem, hogy baj van az inzulinommal. Még soha nem jelzett a szervezetem, hogy elég lenne a szénhidrátból vagy az édességből. Ma is olyan finom málnás-diós sütit készítettem, a csoki pedig ott fénylett a tetején, és roppant, amikor beleharaptam. Jaj, nagyon jól sikerült.

Szóval eljártam esküvői ruhapróbára. Én választottam ki, mi legyen a kék, a régi, és mit kérjen kölcsönbe a menyasszony. Szegény Liza végig nem volt jó passzban. Folyton hányt. Aztán meg folyton aludt. Aludt a tömegközlekedésen, és aludt az általam főzött ebédeken. Pedig a szüleim próbáltak volna megismerkedni vele. Leendő unokájuk édesanyjával, kisebbik fiuk választottjával. Merthogy kicsit hirtelen történt minden. Gábor a pizzériájába éppen felszolgálólányt keresett, és a szép és nagyon-nagyon fiatal Liza megbabonázta. Nem tudtuk, mivel, mert mint említettem, nem volt alkalmunk beszélgetni. Bár ha beszélgetünk sem látom magam előtt a helyzetet, amikor felteszem a kérdést, mégis mit akar az én hatalmas nagy marha testvéremtől. Akit én igazán szeretek, de egy hatalmas nagy marha, az már tény. És ezt azóta is csak megerősíteni tudom. Majdnem elrontott mindent. De mindent.

MARCI

Három hét szabit vettem ki magamtól, gondoltam, ennyi idő alatt csak lezavarom a haver esküvőjét meg a több évre elegendő családlátogatást is. Mit kell itt túlzásba esni, nem igaz? Tény, hogy öt éve nem voltam otthon, de anyám tavaly is meglátogatott. Úgy sírt a reptéren a búcsúzásnál, hogy már az én szemem is majdnem könnybe lábadt. De tartottam magam, nem hiába boldogulok már több mint húsz éve tök egyedül a nagy Amerikában. Megcsináltam magam, saját cégem van, még a nevemet is megváltoztattam, hogy könnyebben ki tudják ejteni ezek itt. Apám kiborult, de aztán túltette magát rajta. Hát persze, hogy túltette, az ember mindent fel tud dolgozni. Kemény férfi vagyok, én még a skype-mentes világban edződtem. Nem volt itt napi láthatás, meg ingyen telefonálgatás. Olyan egyedül voltam, mint az ujjam. Sehol se volt család. Persze most már van, hétvégén néha elhozom a srácokat, de inkább az anyjuknál vannak, én meg tolom nekik a pénzt. Jobb ez így mindenkinek, talán.

Persze majd otthon személyesen is sápítozni fog az anyám meg a nővérem, hogy miért kellett elválni. De elképzelésük sincs arról, mennyire más itt a világ. Mennyire mások az emberek, mennyire más elvárásai vannak a nőknek. Persze, magyart kellett volna elvennem, akkor nem lettek volna olyan nagyok a különbségek, már ha ő is itt járta volna még az iskoláit is. Haha. Így most egyedül vagyok, de ez nagyon ritkán tűnik fel. Szétdolgozom magam, házak biztonsági rendszereit építjük ki az embereimmel, este meg kinyitom az üveg boromat, majd még egyet, abból már csak egy pohárral iszom, és alszom is. Csak semmi önsajnálat, merengés, számvetés. Van viszont helyette reggel edzés. Majd megdöglök, másnaposan elég szar dolog a sport, de utána mindig örülök, hogy túléltem.

Otthon mindig mindenki az Amerikában befutott Martinra kíváncsi. Vagyis Marcira. Most is így volt ez. Nem is tudom, miért hívott meg a haver az esküvőjére, esküszöm, nem értettem. Hát én már olyan régen kikoptam onnan, el se tudtam hinni, hogy valaki tényleg kíváncsi rám, és akarja, hogy ott legyek élete nagy eseményén. Bár ami azt illeti, nekem ugyan nem az esküvőm volt életem nagy eseménye. És esküszöm, hogy ezt akkor is pontosan így gondoltam. Talán ha itt vannak a barátok, meg a család…

Szóval összekötöttem a kellemeset a hasznossal, hát csak nem tagadom le a rokonok előtt, hogy hazarepülök. Anyám folyton azzal vegzált, hogy mit főzzön, mit tudom én, komolyan, nekem tök mindegy. Na, nem akartam megbántani, így összeszedtem magam, és írtam egy hosszú listát. Senki el nem hiszi nekem azóta se, pedig fényképekkel dokumentáltam, hogy örüljön, mindet megcsinálta. Paprikás krumpli, tojásleves, székelykáposzta, mákos guba, a többire már nem is emlékszem. Baromi sok kaja volt. Fejébe vette, hogy csomagol a bőröndömbe hazafelé, mondván, hiába hosszú az út, nem tud se felolvadni, se megromlani, mert a repülő csomagterében hideg van. Alig tudtam megakadályozni ebben. Csak kolbászt hoztam, amit a nagybátyám füstölt, mert persze összeszaladt a jöttömre az egész nagy család.

Így alig tudtam az esküvő előtt találkozni Gabival, pedig hát tulajdonképpen miatta érkeztem. Komolyan mondom, ha erre gondolok, most már érzékelem az alkoholgőzös tekintete mögött bujkáló riadalmat. De akkor csak azt tudtam, hogy istenem, mennyire jó végre újra otthon támasztani a pultot és sört inni unicummal felváltva. Egymás hátát lapogatni, és ezerszer megbánni, hogy húsz éve másfele vitt az utam.

Persze nem tudom, hol tartanék ma, ha otthon maradok. Vagyis felsejlett azért valami a szülővárosomban töltött pár nap alatt, és meglepetésemre el is bizonytalanodtam, mi lenne, ha…