FEJŐS ÉVA

Az ajándék

A szerző elérhetőségei:

Facebook: www.facebook.com/fejoseva1

Magazin: www.fejoseva.com

Instagram: www.instagram.com/fejoseva

Erawan Könyvkiadó, 2015

Webshop, beleolvasók, kedvezmények:

www.erawan.hu

www.facebook.com/ErawanKonyvkiado

Copyright © Fejős Éva, 2015

© Erawan Könyvkiadó, 2015

Minden jog fenntartva!

Felelős kiadó: Fejős Éva

Szerkesztette: Münz András

A kéziratot gondozta: Lőrinczi Ágnes

Borítóterv: Cantinart Kft.

Borítóillusztráció: Shutterstock

ISBN 978-615-5469-78-7

Elektronikus változat:
Békyné Kiss Adrien

A következő írás szereplői kitalált személyek,
és a történet szintén a fantáziám szüleménye. Ha valaki
ennek ellenére felismerni vélné magát, ismerősét,
rokonát stb. valamelyik szereplőmben, akkor boldog vagyok,
hiszen ez azt jelentheti, hogy az illető hisz az álmaiban.

A ház lakói

Földszint:

Norbert és Zsombor

Erzsike és Feri

Emelet:

Adrienn és Melinda

Ádám

Tetőtéri lakás:

Egyelőre üres, de valaki megvette

December 7.

Zöld szoknya

Szolidan kopog a cipősarkam. Imádom ezt a hangot. Gyerekkoromban a filmekben kopogott a színésznők cipősarka. Végigrobogok a folyosón, benézek minden ajtón, itt maradt-e még valaki rajtam kívül. Persze sejtem, hogy nem. Mindenki ajándék után rohangál, és nekem kutya kötelességem elengedni őket, hogy beszerezzék a huszonötödik haszontalan dolgot az anyósnak, testvérnek, akár a férjnek. Benézek Katiék szobájába. Szép rend van az egyik íróasztalon, csak egy fotó áll rajta keretben, családi idill, mosoly. Le merném fogadni, hogy amikor a kép készült, már megvolt Katinak a szeretője, a közjegyző. Nem az én dolgom, csak a vállamon sírta ki magát, amikor kiderült, hogy a pasi felesége beintett nekik.

A másik asztalon barnuló banán, meg egy csomag gumicukor. A banán illata belengi a szobát. Nálam fahéj- és narancsillat van, na nem magamnak köszönhetően, mert én még nem tudtam beleélni magam a karácsonyi hangulatba, majd amikor vége a rohamnak, és az idei utolsó munkánknak – hát akkor. De Emő mindig gondoskodik róla, hogy megteremtse nekem a „megfelelő” körülményeket.

Nincs szívem kidobni a banánt, elhatározom, hogy meglepem a lányokat, és megkeresem a hajszárítót, holnapra kivilágosítom a gyümölcsöt, a neten láttam, hogy működik. Kicaplatok a fürdőszobába, kezemben a banánnal, és kísérletezni kezdek. Tíz percet cseszek el, a végére a banán már szétmállik a kezemben, de egy kicsit sem lett világosabb. Így higgyen az ember a szuper videótippeknek.

Kihúzom a hajszárítót, és a mosdó fölött lassan lehúzom a gyümölcs héját. Kívül-belül barna, lágy, illatos. Beleharapok, aztán felnézek a tükörbe.

Nem itt kellene kísérleteznem a túlérett banán kivilágosításával. December van, össze kell szednem az utolsó bulvársztorikat, hogy felhívhassam velük az újságírókat, meg néhány főszerkesztőt, akiket próbálunk naponta lekenyerezni, hogy az ügynökségünk által képviselt sztárokat rakják a lapjukba, lehetőleg a címlapra. Nem tudom, mikor lett belőlem efféle ügynök. Nem tudom, hogyan volt egyáltalán bátorságom belevágni egy vállalkozásba, amihez még hitelt is felvettünk. Nem tudom, hogy van még mindig három alkalmazottam és folyton új gyakornokaink. Komolyan mondom, fogalmam sincs, hogyan éltük túl az elmúlt éveket, amikor ma már szinte csak tehetségkutatókban meg show-műsorokban felbukkanó fiatalokat lehet PR-ezni. Ki vevő egy színészre? Talán ha elvetemült híre van, sok nőt dug meg, és hülyeségeket beszél. És mégis. Fiatal, bizakodó színészek, egy-egy sportoló és tévés műsorvezető, énekesek. Ők az ügyfeleink, sokan csak addig, amíg kereskedelmi tévékben szerepelnek. Ha vége a tévézésnek, általában nem működik tovább a képviselet sem, mert az életben maradásért küzdenek, és már nem tudnak fizetni nekünk. A céljuk egy önálló tévéműsor, zsűritagság, filmszerep, bármi, amivel primer ismertséget garantálhatnak maguknak hosszabb távra.

Amúgy nem panaszkodom. Túlélők vagyunk, eddig legalábbis. Minden este könyörögve kérem az angyalokat, arkangyalokat meg az unikornisokat (nem mintha hinnék bennük, de még mindig jobban, mint hogy istenhívő legyek), továbbá a programigazgatókat, hogy segítsenek az új tévéshow-k indításában, meg olyan műsorokéban, ahová meghívást kaphatnak az ügyfeleink.

Karikás a szemem. Harmincöt múltam, harmincnak nézek ki jobb napjaimon, de ma a pontos életkorom jelenik meg az arcomon. Most találtam egy rúzst, egy olcsó rúzst, ami egész nap ott marad nyomokban a számon. Szeretem. Azért hangsúlyozom ki, hogy olcsó rúzs, mert eddig mindig volt egy klassz prémiumrúzsom, ami húsz perc alatt eltűnt a számról, akár ettem, akár ittam, akár nem. Akár csókolóztam, akár nem. Persze utóbbit nem, már elég régen. Ez nem panasz. Nem Meli és nem is magam miatt nem vagyok nyitott a közeledésekre. Hanem a történtek miatt, meg az életben maradásunk miatt.

Nekem két és fél éve a túlélés biztosítása a feladatom. Mindig kreatív voltam, szerettem kitalálni a dolgokat, kampányokat, most meg folyton a számokat nézem, az újságíróknak írom egyik-másik nagy cikket, ha sikerül kikönyörögnöm egy ütős sztorit valamelyik sztárunkból. Már rég nem ott tartok, mint frissen végzettként, amikor újságíró-gyakornok voltam egy hiteles lapnál. Akkor lehánytam volna magam, ha olyan cikkeket gyártok (igen, gyártok), mint most, és könyörgök az újságíróknak, szerkesztőknek, főszerkesztőknek, hogy rakják be a lapjukba. Csokit és virágot küldök, ebédeltetek, exkluzív sztorikat ígérek. Az egyik lány elmeséli, hogy felépült az anyja egy súlyos betegségből, a másik műsorvezetőnek új szerelme van, a harmadiknak esedezem, hogy vállaljon egynapos önkéntes munkát, amivel karácsonyi címlapot kaphatna, de csak akkor „ér rá”, ha az egyik kereskedelmi tévétől is kijönnek forgatni, vagy behívják egy beszélgetésre.

Kicsit kezdem unni. A főszerkesztők velem ülnek le, sosem a kollégáimmal. Mert tudják, hogy én maradok. Én meg általában tudom, hogy ők nem maradnak sokáig főszerkesztők, de reménykednek benne, és amíg lehet, élnek is a hatalmukkal. Kitalálok nekik összeállításokat, amelyekbe más sztárokat is bevehetnek, címlaptörténeteket ötlök ki, naponta szállíttatom a megható és tanulságos, emberi sztártörténeteket az online magazinoknak, rádiós és tévés műsorvezetőket hívok meg ebédelni, hogy alanyokat ajánljak nekik. És már ha álmomból felébresztenek, akkor is bárkinek kitalálok egy olyan történetet, amivel képes azonosulni. Csak magamnak nem.

Persze nem panaszkodom. Szeretem a munkámat, de ilyenkor év végére általában kipurcanok, és alig várom, hogy beválthassam a barter utazást valamelyik wellnesshotel-partnernél. Ha lehet, akkor Sárvárra mennénk januárban, persze csak a második felében, mert szilveszterkor nem működik a munkakapcsolat meg a barter.

Azonban már csak tíz nap, és megáll itthon az élet, és addig ki kell maxolnom a karácsonyt, vagyis mindent kihozni belőle, amit csak kihozhatunk a sztárjainkkal. A két ünnep közti uborkaszezon a mi időszakunk, akkor minden hírt beengednek a lapok, főleg az online magazinok. Csak hát ehhez most kell elkészítenünk a karácsonyozásos sztorikat.

Az órámra nézek, lenyelem az utolsó falat banánt, megmosom a kezem, és már rohannék is, de látom, hogy a zöld bőrszoknyámra, ami a kedvencem, ráragadt a mosdó széléről egy szappandarab. Óvatosan lekaparom, és közben azon tűnődöm, jó ötlet volt-e egy fiút felvenni gyakornoknak ebbe a közösségbe. Tele van telefontöltőkkel az asztala, ha hoz valami kaját, azt hetekre a hűtőben felejti, a szappant sosem a tartóba rakja, és amióta itt van, titokban naponta két-háromszor körültörlöm a vécét (nem mintha bármit látnék körülötte, de igyekszem nem is nézni), és este mindig vár néhány mosatlan kávéscsésze a mosogatóban. Robi persze jól ír, meg lendületet hozott a csapatba. De azért mégis. Majdnem maradandó foltot hagyott a kedvenc szoknyámon.

Még egy pillantás a tükörbe, csak megszokásból, mert ma már sehogy sem kell kinéznem, hazarohanok, és esküszöm, főzni fogok. Jó, csirkemellcsíkokat sütök serpenyőben, meg zöldséget, Meli reformgyerek, nem akar rántott húst enni sült krumplival. Ma az apja hozza haza az edzésről.

Mielőtt lecsuknám a laptopomat, pittyen. Megnézem a levelet. Egy egykori valóságshow-hőstől jött, most nem nyitom meg. Pár éve még az ilyen műsorok szereplői közül is képviseltünk két fiút és egy lányt, de irányíthatatlanok voltak, és olyan atombombákat robbantottak a sajtóban, amelyeket vagy 1. nem kellett volna, vagy 2. nem ott, nem úgy és nem akkor kellett volna tálalni. Még mást is tudnék mondani a velük való munkával kapcsolatban, mint ahogyan egy nagy vidéki szépségverseny nyerteseiről is, de ha valaki hallaná, azt mondaná, hogy csak féltékeny és irigy vagyok. Nem, ma már nem is pazarolok erre időt. Kit érdekel, Juliána (ahogy magát nevezte) végül akár a köszönetemet is fogadhatná azért, ami történt.

Lecsukom a laptopot, tétovázom kicsit, hazavigyem-e, egy kiló az egész, és természetesen belefér a táskámba. Aztán vállat vonok. Meli nem értékelné, ha ma este is a gép előtt ülnék. Jön a karácsony, ami nem csak azt jelenti, hogy még meg kell szereznünk minimum két online címlapot, és megetetnünk valamelyik trendi japán étteremben egy csomó ostoba kis picsát – akik divat- meg szépségbloggereknek nevezik magukat, tizenhat az átlagéletkoruk, tíz- meg százezres követőtáboruk van az Instagramon, és muszáj náluk is szerepeltetnünk az ügyfeleinket. Nem, mást is jelent, amire még halványan emlékszem. Meli miatt vissza kell hoznom az emlékeimet a meghitt karácsonyról, az adventről, az előkészületekről.

Két perccel később már a gázt nyomom, és egy kicsit meglepődöm, amikor meglátom, hogy már nemcsak a bevásárlóközpont öltözött karácsonyi díszbe, hanem az egész főút. Ennek fele sem tréfa. Bő két hét van karácsonyig, és minden, de minden olyan bonyolultnak látszik.

Gyorsan és számomra is váratlanul bekanyarodom a bevásárlóközpont parkolójába.

Sziklakert

Senki sem vigyáz erre a házra. Becsapják az ajtót, nekidőlnek a fehér falnak a lépcsőházban, nyáron majd újra festetni kell, és lefogadom, hogy már megint el akarják halasztani a festést a költségek miatt. A szórólapok ott hevernek a kukák mellett. Az ég szerelmére, összesen öt lakás van ebben a házban, aztán még így is milyen nehéz betartatni a rendet!

Nekidőlök a kapunak, és nézem a kertet. Lassan szállingózik a hó, a lámpák fényében gyönyörű. De persze így nehéz lesz. Nem tudom, mi fog történni velünk karácsonykor, ha itt a hó. Nem az én dolgom lenne, hogy beosszam a hóeltakarítást, szerencsére. Csakhogy hiába van kiírva a lista a lépcsőházban, az egyik nincs itthon, a másik kificamítja a bokáját, a harmadik elfelejti… Ahhoz bezzeg volt eszük, hogy a festésnél rápakoljanak két zsákot a sziklakertre, amit évek alatt szépen megépítettem. Még mindig nem az igazi, és mennyi energiámba került helyrehozni. Kertész! Még hogy kertészt hozattak volna, csak hogy engem „megvigasztaljanak”! Dehogy akarnak ezek bárkit is megvigasztalni.

Meg aztán engem nincs is miért.

Hát most kicsit nehéz, hogy a férjemet, Ferit hazaengedik, és most tanulhatja újra a járást. A fájdalmai már erősek voltak, de az új térdével meg kell tanulnia mindent. Már a műtét másnapján felkeltették. Speciális szerkezetet is hoznak a térdéhez, éjszaka azon kell tartania a lábát, meg napközben, ha pihen.

Na, mondom, hogy szép karácsonyunk lesz. Nem is tudom, mit csináljunk a fával. Még tavalyelőtt is hazacipelte. Már nehezen tudott járni, de azért elvitt a piacig, aztán az árus elhozta a kocsihoz a fát. Felajánlotta, hogy hazahozza, és bár a Feri tiltakozott, én igent mondtam. De most mi legyen, menjek oda egyenesen, és kérjem, hogy hozzák haza?

Aha, persze. Ha Attiláék… de mindegy. Nem fognak miattam hazautazni már karácsony előtt abból a völgyből. Örüljünk, ha 24-én megérkeznek. A világ végén laknak. Három évre szerződött, talán jobban keres, mint egy másodosztályú focista, persze nyilván többet is dolgozik és kiváló a szakmájában, és nem is tudom, honnan jött ez a futballhasonlat. Esetleg onnan, hogy folyton futballstadionokról szólnak a hírek. Attila a fiam, Gréta a felesége, Kisgréta a lányuk, másfél éves, és én még egyszer sem láttam.

Az egyik ismerősöm szerint Attiláék nem fognak hazaköltözni. Egyik szemem sír, a másik azért mosolyog. Mert a fiamnak jó dolga van ott Amerikában. Hívott többször is, de mondtam neki, hogy az apja miatt nem tudunk utazni. Ha valakinek nincs porc a térdében, az nem tud repülőtereken várni, meg nem is vagyunk azok a nagy utazók. Egyszer jártunk Tunéziában, de végig gyomorrontásunk volt, még a tengert is csak az erkélyről láttam, hiszen általában a vécén ültem, és csak akkor lettem jobban, amikor a szálloda orvosa közölte, hogy infúziót fog adni. Akkor azért megijedtem. Summa summarum, az utazás már nem két nyolcvan felé közeledő embernek való. Még akkor sem, ha Feri lába az orvosok ígérete szerint javulni fog, amit nehéz elhinnem, mert azért mégiscsak a saját ízület az igazi, még akkor is, ha kopott, legalábbis szerintem. Persze a tudomány csodákra képes, és lehet, hogy az én térdnyavalyával küszködő férjem a végén majd megint eljár kártyázni nyáron a térre. Mondom: lehet, de ha a véleményemre kíváncsiak, hát nem valószínű.

A szerző eddig megjelent regényei

Holtodiglan (1999) (új kiadás Most kezdődik címen 2013)

Bangkok, tranzit (2008, 2013)

Hotel Bali (2008, 2014)

Csajok (2009)

Eper reggelire (2009)

A mexikói (2010)

Cuba Libre (2010, 2015)

Dalma (2011)

Helló, London (2011)

Karácsony New Yorkban (2011, 2015)

Karibi nyár (2012, 2015)

Szeretlek, Bangkok (2012)

Most kezdődik (2013)

Nápolyi vakáció (2013)

Száz éjjel vártam (2014)

Mert nekünk szeretnünk kell egymást (2014)

November lánya (2014)

Úton hozzád (2015)

Száz Éjjel Ügynökség (2015)

Csak e-könyvben:

Éjszaka Bangkokban (2010, 2015)

Máskülönben itt maradnék (2014)

(www.erawan.hu)

Angol nyelvű e-könyvek:

Bangkok Transit (2013)

Hotel Bali (2014)

Vacation in Naples (2015)