© Fencsik Tamás, 2015

© Zana Zoltán, 2015

Borítóterv Tillai Tamás

Borítófotó Máté Péter

© Helikon Kiadó, 2015

ISBN 978-963-227-710-3

Felelős kiadó Szász Zsolt

A Helikon Kiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Szerkesztő Pritz Péter

Olvasószerkesztő Bajtai Zoltán

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Ezt a könyvet elsősorban kislányomnak,

Zoénak ajánlom. Azt nem ígérhetem meg,

hogy életed végéig ott leszek veled,

mert lehet, hogy nincs annyi időm. De hogy

életem végéig számíthatsz rám, az biztos.

És az még rengeteg idő.

Szeretlek,

Apa

KÁDERLAP

NEVE: Zana Zoltán

AHOGY (inkább) ISMERIK: Ganxsta Döglégy Zolee

EDDIG ÉLT: 49 évet

GYEREKE: Zoé. Éppen nyolcéves.

ÉDESANYJA: Kassai Ilona, Jászai- és Kossuth-díjas színművésznő

ÉDESAPJA: Zana József, színész

FOGLALKOZÁSA: zenész

ZENEKARAI: Zsolti és a Fosfejűek, Őrjítő Gyógyhullám, Block, Dance, Sex Action, Action, Ganxsta Zolee és a Kartel, KGB, F. O. System, ETA

KEDVENC ZENEKARAI: Peter and the Test Tube Babies, GBH, Cockney Rejects, Zodiac Mindwarp and the Love Reaction, Boo-Yaa T.R.I.B.E., Das EFX, Beastie Boys, Body Count, Exploited, Circus of Power, Biohazard, Motörhead, Onyx, Cypress Hill, House of Pain

KEDVENC ELŐADÓI: Ice-T, Ice Cube, Blowfly

AKINEK A BŐRÉBEN ÚJJÁSZÜLETNE: Lemmy Kilmister vagy Diego Maradona

KUTYÁJA: argentin dog

KEDVENC FOCICSAPATA: UTE, Boca Juniors, Atlético Madrid

KEDVENC HOKICSAPATA: UTE, HIFK

KEDVENC FUTBALLVÁLOGATOTTJA: az argentin

KEDVENC HOKIVÁLOGATOTTJA: a finn

KEDVENC RÖGBIVÁLOGATOTTJA: az argentin

EGY-KÉT-HÁ’-NÉGY

– Mr. Bywaters. Kérem, itt írja alá – közölte a kábeltévés.

Kibaszottul izgultam, nehogy a saját nevemet firkáljam a kipontozott részre. A pasas nyilván észrevette volna, ha Zana Zoltánt írok Peter Bywaters helyett.

Peter elment dolgozni reggel, de megkért, hogy délelőtt engedjük be a tévészerelőt. Eleve képtelen helyzet volt, hogy ott ülünk a Tüzivel a csávó brightoni házában.

Tizennégy éves koromban hallottam először a Peter and the Test Tube Babiest, és azóta az egyik kedvenc zenekarom. Ha valaki akkor azt mondja nekem, hogy harminc évvel később a frontember nappalijában henyélek, és aláírok a nevében egy hivatalos nyomtatványt, akkor elküldöm a picsába, hogy „te hülye barom, hát nincs neked agyad, hát ne vicceljél velem”. De aztán mégis ott kötöttem ki. Kurva nagy mázlista vagyok.

NÉGY NEGYED

1.

AEROSMITH VAGY BONEY M?

1966. január 7-én születtem a VIII. kerületben, de a kórházból már Angyalföldre, a Róbert Károly körútra vittek haza. Abból a lakásból még harmincnyolc évig nem költöztem el. Lusta voltam elmozdulni, és különben is, eszem ágában nem volt egy nővel összebútorozni. Folyamatosan csak zaklattak volna.

– Hova mész?

– Anyádba.

– De most megint a haverjaid?

– Igen, és?

– De miért mész el?

– Közöd?

Anyám szinte sosem vont kérdőre, csak párszor próbálkozott.

– Kisfiam, miért kell…?

– Szia, anyuka!

– De ne igyál, kisfiam!

– Persze, persze. Meg nem is eszek majd. Nyilván, anyuka. Szedd már össze magad.

Az óvodára nem nagyon emlékszem, de azt tudom, hogy amíg kicsi voltam, sokszor vigyáztak rám a nagyszüleim. Apám meg anyám is színészek voltak, és vagy próbáltak, vagy fellépésük volt. Idővel persze sokat lógtam a színházban is.

A térre már kisgyerekként lejártam, ahogy a legtöbb lakótelepi gyerek.

A környékünkön lakott a Tojás, vagy más néven: a Rettegett Tojás. Igazi kültelki, kötekedő gyerek volt, akitől mindenki félt. Én is féltem tőle, ráadásul elmenekülni sem lehetett előle. Hova szaladtam volna? Egy telepen laktunk.

Tojás néha odament az emberekhez, és lekent nekik egyet, fellökte őket vagy beléjük rúgott. Mivel néhány bólintásába beleszaladtam, az orromból pár év alatt kifejelgette a csontot. Igazi kényszeres verekedő volt.

Egyszer elvette a szánkómat, én meg azt hittem, hogy már soha nem lesz szánkóm, és nagyon szomorú voltam – de ő csak csúszott vele párat és visszaadta. Nem kicsit volt öntörvényű, és egyáltalán nem volt mintagyerek. Később már haverok lettünk, amikor mindkettőnket elért a punkhullám, de aztán nagyon hosszú időre elváltunk, és valahol a Kartel-korszakban találkoztunk újra. Játszottunk egy fesztiválon, és megjelent a Tojci.

– Te, hát veled meg mi van? – kérdeztem.

– Semmi. Itt vagyok.

Azóta nem vesztettük el egymást, de nyilván előfordul, hogy egy-két hónapig nem találkozunk. Jó negyven éve a haverom.

Általános iskola első osztályában Kelemen Pityu (becenevén Kelemen Tyipu) lett az én legkedvesebb barátom. Hamar kiderült, hogy a legrosszabb gyerekkel bandáztam össze, őt első után ki is rúgták. Az azért betyár, egy kölköt hétévesen eltanácsolni az iskolából. Bicikligumikat szurkált ki, és mindenkit megvert. És én voltam a legjobb barátja.

Az osztályfőnök mondta anyáméknak, hogy a Zolika jóravaló gyerek, de szeret rossz társaságba keveredni, és ha ezzel a Pityuval barátkozik, akkor nagyon nagy problémái lesznek. Pityu később irányban maradt, azaz nem tért le a rossz útról.

Mivel apámat és a környékünkön élő többi gyereket is érdekelte a foci és a hoki, én is elkezdtem érdeklődni iránta.

Apám Újpest-meccsre vitt ki először, minek köszönhetően félig az Újpest-pályán nőttem fel. Megláttam a Törőcsiket, és örökre szerelmes lettem belé. Sosem izgatott más magyar csapat, csak az Újpest.

Gyerekkoromban napi programom volt a Telesport. Leginkább persze a foci- meg a jégkorong-összefoglalókat néztem, a kézilabda és a sífutás akkor sem érdekelt – a rögbi pedig nem került még a látókörömbe.

A Petőfi rádión a bajnoki labdarúgó-mérkőzésekről tudósító körkapcsolást is hallgattam.

Sosem felejtek el egy bejelentkezést az Üllői útról. „Tizenegyeshez jutott a Ferencváros, kérem a szót! Ebedli Zoltánt buktatták, ő végzi a büntetőt. Ebedli Zoltán beáll a labda mögé… fut, fut, Ebedli lő… BEDOBÁS!” Csak ültem a rádió előtt. Hogy mi? Bedobás? De hát ez tizenegyes volt, nem? „Ebedli lő… BEDOBÁS!” Később kiderült, hogy Ebedli be akarta bikázni a büntetőt, de kapufa volt, és kipattant a zsuga oldalra. Olyan erőset lőtt a faszi, hogy a labda elhúzott az oldalvonalon túlra. „Bedobással hozhatja játékba a Haladás a labdát. A szó a Megyeri úté.” És tényleg visszaadták a szót a Megyeri útnak.

A téren már kiskoromtól ment a foci, otthon meg társult mellé a gombfoci. A telepi focipályát télen fellocsolták, és ahogy megtanultam korcsolyázni, másnap már ott volt a bot a kezemben, és próbáltam hokizni. Tök jó, hogy akkor még volt normális tél, rendes hideggel, mert ma már ezt képtelenség megcsinálni.

Kisiskolásként még nem tudtam mit kezdeni a lányokkal, de így is szerelmes lettem a Bokor Szilvibe. Még az ablakra is felírtam a nevét, annyira belezúgtam. Persze nem lett belőle semmi. Olyan ijedt kis pöcs voltam, hogy nemhogy megszólítani, még ránézni sem mertem. Akadt még pár ilyen beteljesületlen szerelem az életemben, mert irtó gyáva voltam a lányokkal. A gyávaság persze addig tartott, amíg rá nem jöttem, hogyan lehet a legkönnyebben megszerezni őket. Középiskolában már tudtam, hogy kell nagyképűen viselkedni, és játszani a rocksztárt. A rocksztárokra felnéznek a lányok. Még ha nyomi a külső, akkor is felnéznek rájuk. Mindegyikre felnéznek.

Hat évig tanultam gitározni, pedig nem is érdekelt a zene. Csak azért csináltam, mert láttam, hogy a hangszer mit vált ki a csajokból. Szeretik azt, akinek a kezében van. A gitárórákon végig azt vártam, hogy mikor rázzuk meg az elektromosat, de mondták, hogy soha, mert mi spanyol gitárt tanulunk. Abba is hagytam az egészet. Hat évig nem szólt senki, hogy végig akusztikus lesz.

1976 nyarán léptem át először a határt egy Vidám Színpad-os kirándulás keretében. Jugoszláviába, Porečbe mentünk nyaralni. A legnagyobb örömöm az volt, hogy kaptam egy Donald kacsás Walt Disney-füzetet. Jött velünk a Csonka Bandika, aki egy évvel idősebb nálam, és ott volt még a Kalmár Petike, aki tizenkettő volt. Na meg a tizenhárom éves Tuba Tibike, aki már nagyfiúnak számított. Négyen nyomultunk. Csonka Pici akkor még biztos nem tudta, hogy ő lesz a nagy reggeli műsorvezető, én meg a hatalmas punk rapper. De ettől még sokat játszottunk együtt. Nem törte el a lábamat, nem szart a levesembe. Tök rendes gyerek volt.

A hetvenes évek végén az unokatesóm hazalátogatott Los Angelesből. Ez a látogatás súlyos fordulópont lett az életemben, mivel tőle kaptam az első komolyabb rocklemezeket. Öt bakelitet hozott. Egy Kansast, ami kurvára nem tetszett, mert puha, fos rockzene. Hozott még egy Elton John-lemezt. Az jó volt, de nem érdekelt. Viszont ott volt a pakkban a Kisstől az Alive. Na, arra már azt mondtam, hogy hoppá-hoppá, ez kurva jó. És elhozta az Aerosmith első lemezét is, amin a ’Dream On’ volt. Az egy hatalmas album, igazi mocskos, kőkemény rockzene. Az Aerosmith az első pár lemezén világbajnok rockzenét játszik. Az ötödik bakelitre már nem emlékszem, de biztos nem volt olyan fontos – a Kiss meg az Aerosmith bőven elkapott annyira, hogy ne is érdekeljen más. Erőltettem is az Aerosmith-t mindenkinél. Az osztályban mindenki arról beszélt, hogy kinek mi a kedvence. Voltak az abbások és a Boney M.-esek, én meg aerosmith-es voltam. Sikerült a széllel szembe hugyoznom, mert nyilván már akkor is az szólt a fejemben, hogy soha nem szabad beállni a sorba.

Oda álljanak a szürkék, oda a világosszürkék!

Köszönöm. Én kék vagyok.

És kék is maradtam örökre.

1978-ban lettem argentinszurkoló. Amikor az egész ország ellenük fordult, akkor én melléjük álltam. Apámmal és a haverjaival néztük a vébét, és jött az Argentína–Magyarország összecsapás.

Apám akkortájt kezdte mondogatni, hogy nem lehet hosszú hajam, mert az lányos, és hogy majd fiús, rövid hajat vágat nekem. Dacoltam vele. Kisst és Black Sabbath-ot hallgattam, és rohadtul tetszett, ha egy pasasnak hosszú haja van. De apám nem engedte. Állandóan levágatta rövidre.

Aztán jött ez a meccs. A barátai ott ültek a szobában, mindenki üvöltött, hogy „hajrá magyarok!”, és én is úgy ültem le közéjük, hogy persze, hajrá magyarok. Aztán megjelent az argentin válogatott. Mindenkinek hosszú haja volt, mindenkinek volt barkója… három-négy rockzenekar kijött volna a csapatból, hatalmas királyoknak tűntek… és hát a kék-fehér mez is tetszett.

– Én akkor inkább a kék-fehéreknek szurkolok, mert jobb a hajuk – közöltem a vénekkel.

– Te, Józsi. A fiad, ez egy hülye? – kérdezte apámat egy haverja. – Ez egy hülye áruló!

Életemben először Magyarország ellen szurkoltam. Én ezt nem tagadom! Magyarország ellen szurkoltam, Argentínának, pedig még a Törőcsik is játszott a válogatottban.

Imádtam Törőt, és csak miatta volt nehéz a döntés, de iszonyat szimpatikusak voltak az argentinok, és nagy volt a nyomás volt a szobában. Az apám hülye haverjai üvöltöttek, hogy „úúú, ezek a geci csalók!” Hát én csak azért is mellettük leszek. Dacoltam apámmal. Kellett. Folyamatosan dacoltam, mert mindig levágatta a hajamat, miközben én állandóan azt hajtogattam, hogy hosszú hajat akarok, amilyen az Aerosmith tagjainak is van.

– Az lányoknak való. Te fiú vagy, neked fiús frizura kell – mondta, és már mentünk is a fodrászhoz.

Francba vele meg a fodrászával meg a magyar válogatottal. Dacból drukkoltam Argentínának – a szurkolást nem tudta elintézni egy fodrásszal.

Később elmélyültem a rajongásban, és rendesen fanatizmus lett belőle. Beleástam magam az ország atmoszférájába, felnőttként kimentem egy csomószor. Pont úgy szerettem bele, mint Finnországba. Kettős állampolgár vagyok: argentin és finn. Imádom mindkét országot, de súlyosan – annyira súlyosan, hogy amikor Argentína itt játszott, akkor is nekik drukkoltam. Már ismert emberként, a feleségemmel mentünk ki a Magyarország–Argentína meccsre a Népstadionba. Képes voltam argentin mezben kimenni, és képes voltam örülni az argentin gólnak. Csúnya dolog ez, elismerem. De ez van.

Ez nem a tré magyar fociról szól. Itt arról van szó, hogy a hazád ellen elvileg nem illik szurkolni. De szarok rá. Az argentin gólnál felugrottam és örültem. Gyűlölettel néztek rám az emberek. A díszpáholyban ültünk.

2.

HAGYJÁL MÁR ENGEM

A DUBIDUBIDÚÚÚVAL, BASZD MEG

„Csak azt nem szerette – és szerintem azért lett belőle Ganxsta –, amikor a felnőttek cuki, édes kisfiúként beszéltek vele. Olyankor láttam Zoli arcán, hogy majdnem fölrobban. Ő 12 évesen már egy komoly férfi akart lenni, én meg mondtam neki, hogy csak ne a színészpályára menjen. Kicsit rosszabbat választott még ennél is… És azon belül is még a legrosszabbat, hogy szabad szájú lett. Azt mondta, hogy »anyu, akikhez én akarok szólni, azok más nyelven nem értenek«. Meg azt, hogy »anyu, te egész életedben – a mai napig is – azt csináltad, csinálod, amit szerettél. Akkor nekem miért nem engeded meg?«”

Kassai Ilona, 2014. 02. 16., origo.hu

Apám előszeretettel mondta meg mindig, hogy mi legyen, de mégsem volt túl következetes. A punkzenével sem.

A punkőrület pont úgy, ahogy a rockőrület, Nyugatról jött. Általános iskola negyedikig egy osztályba jártam Hadzsi Imivel, de amikor felsősök lettünk, a szülei NSZK-ba mentek dolgozni. Nyilván ment velük az Imruska is. Gimnázium első osztálya előtt, 1980-ban jöttek vissza, majd kábé köszönés helyett csak annyit mondott, hogy „mindent felejts el, amit eddig a zenéről tudtál, mert itt a punk, és csak a punk van.” Hadzsi az NSZK-ban szedte fel magára a punkot, Nyugat-Berlinben már embertelen punkság volt akkoriban.

Én meg közben azt olvastam az Ifjúsági Magazinban, hogy a punk az a Nyugat szemete, az maga az embertelen borzalom, a zene legalja. Hogy vannak olyan zenekarok, hogy Sex Pistols meg Ramones. És a Ramonestól magyarul idézték, hogy „rakétát Oroszországra” ahelyett, hogy leírták volna, hogy Rocket to Russia. Amellett, hogy a zenét lehordták, még a külsejüket is pocskondiázták. Biztosítótűvel átszúrt száj, színes taraj stb. Meg hogy koszosak és büdösek. A cikk szerint a punkok a feltűnő külsővel akarták ellensúlyozni, hogy nem tudnak zenélni. Azonnal megtetszett az egész, eleve szimpatikus lett a punkság, mert ha az a rendszer, amiben én élek, ennyire basztat valamit, az csakis jó lehet. Erre meg hozza a Hadzsi a lemezeket, és szembesülök vele, hogy a punk tényleg jó. Egy nagy stócnyi bakelitet hozott, hogy hallgassam azokat. Szerelem volt mind az összes első látásra, első hallásra. Néztük a GBH-et, hogy úristen fülbevaló, úristen, föláll a hajuk! Ezek nem is emberek, ezek ufók. Meg a Peter and the Test Tube Babies. Őrületesen tetszett mindkettő, máig nem tudom eldönteni, hogy melyikük a kedvencem.

Felraktam otthon a lemezeket, és mondtam, hogy ez a zene egy csoda, apám meg elküldött a picsába, és megkérdezte, hogy „mi ez a szemét?” Aztán egy évvel később kiment Zürichbe, és hozott nekem vagy negyven punklemezt. Szóval ennyire tartotta szemétnek, miközben anyázott. Drága édesapa, drága-drága édesapa… hát milyen következetesen nevelt.

Külföldre egyébként nem nagyon jártunk a családdal, mivel zárva volt a határ. Egyszer voltam a muterral Bécsben, valamikor nyolcadik után. Ott ettem először hamburgert, és azt is a Hadzsi Imi miatt. Azt mondta, hogy a világ legfinomabb étele a hamburger, hogy az valami hihetetlen dolog. Bécsben kaptam egy Big Macet, és majdnem elcsöppent a fütyim. Iszonyatosan ízlett. A zsömle, a hús, a szósz, a minden. Csak lestem, hogy ilyen ízek vannak. Azóta vagyok mekifüggő, és szerintem frankón beletesznek valamit, hogy addikt legyél. Később is mindig azt vadásztam külföldön, hogy hol a McDonald’s, hogy ehetek-e majd mekit. Amikor 1988-ban a Régiposta utcában megnyitott az első étterem, húztam sorba állni. Egészen pontosan tudom, hogy 43 forint volt a Big Mac. Kábé négyet tudtam lenyomni belőle, de akkor dagi voltam.

Hadzsi Imi szerencsére nemcsak a punkot hozta el Németországból, hanem a bűzbombát is. A Dália mellett a Dagály utcában volt egy igazi talponálló, ahol merőkanállal mérték a bort a pultból, valami fémtartályból. A pultos micisapkában volt. Reggel ötkor nyitottak, még meló előtt, és délután hatkor már zártak is. Hatkor persze már húzták ki az utolsó, lelőtt őzeket.

Az NSZK-s bűzbombát ott próbáltuk. Valami ampulla volt, benne valami folyadék, és ha eltörtük az üvegcsét, akkor olyan kibaszottul büdös lett, mintha odaszart volna negyven majom. Nem lehetett megmaradni abban a bűzben.

Tizennégy évesen fogtuk magunkat, és bementünk a talponállóba két bűzbombával. Körbenéztünk, fütyörésztünk, széttörtük a bombákat, és kisétáltunk. Öt perc múlva kiürült a kocsma. Vörös arcú emberek jöttek kifelé, taknyuk-nyáluk egybefolyt, mi meg ezen röhörésztünk a Hadzsival.

Hadzsi egyébként egy Boney M.-lemezt is hozott. Rengeteget ráztam a pöcsöm a három néger asszonyra, főleg a nagy, göndör hajúra. Szívesen seggbe rondítottam volna, rendesen irigyeltem Bobby Farrelt. Szegény Bobby… meghalt már. Ragadics Csaba viszont remekül utánozta a táncát. Úgy pörgött, mint majom faszán a stanyecli.

Az általános iskolából a Kilián György Gimnáziumba kerültem, és el is mentem valami nulladikos építőtáborba Újbögre. Ott rúgtam be életemben először. Sikerült szereznünk egy üveg cseresznyepálinkát. Azért cseresznyét, mert meg akartuk kóstolni, hogy mit tolnak a nagyok. Én persze rögtön Mohó Misiként viselkedtem, és nyakaltam magamba a cuccot, mígnem elfújták a hangot és a képet. Állítólag felmásztam egy létrára, és hanyatt zuhantam le róla. Estem, keltem, sárban fetrengtem, fejen álltam, befostam, behugyoztam, minden bajom volt. Másnap pedig reggel nyolc órakor ébredtem a Skorpió ’Kelj fel, jóember’ című számára. Minden ébresztésnél az szólt, ezer fokban ezer decibelen bömbölt a zene. Mintha a honvédségnél lettem volna.

A táborba lejött játszani a Hobo Blues Band. Ez is milyen már? A nulladikos építőtáborban a Hobo Blues Band játszott 1980-ban. Zseniálisan nyomták, óriási élmény volt látni és hallani őket. Nyilván bebasztunk a koncert előtt, mert addigra már rákaptunk a pia ízére. A másnap ugyan rossz volt, de nem számított. Akkor alig egy óra alatt kihevertem az egészet, de szerencsére most is elfelejtem délutánra. Délelőttönként persze mindig azt mondom, hogy „soha többet nem iszom egy hétig”, vagy hogy „úúú, baszd meg… többet nem iszom, de kevesebbet se”. Kiheverjük, elfelejtjük, és mintha mi sem történt volna, ugyanabban a szellemben csináljuk tovább.

Az építőtáborban egyébként almát szedtünk. Arra kellett figyelni, hogy ne legyen tükörnyomott, hogy ne barnuljon be az alma, én meg direkt összevissza ütöttem a gyümölcsöt. Ne legyen tükörnyomott? A kurva nénikédet! Dirr! Már ütöttem is. Csiszolgattam a „széllel szemben hugyozás” csodálatos technikáját, bár akkor még nem tudtam, hogy mit jelent, csak azóta derült ki: végig szimpatikusnak maradni, de valahogy mégiscsak geciként viselkedni. Úgy genyózni, hogy szeressenek. Nehéz volt kidolgozni, de mostanra nagyjából sikerült.

A táborban alapítottunk egy zenekart Mosonyi Szilárddal, aki később osztálytársam lett. Ő valami akusztikus gitáron nyomiskodott, dob gyanánt valaki ütött két széket, én pedig igazi basszgitárral nyomtam. Írtunk egy számot is, de arra már nem emlékszem.

A fatertól egyébként két gitárt kaptam, darabját ötezer forintért vette. Jolana márkájúak voltak, és Csehszlovákiából hozták.

Amikor első gimis lettem, már volt pár családi balhé otthon, de anyámék az érettségiig együtt maradtak. Szerintem kamuból, csak miattam. De akkor is szerettem mindkettőt, és most is szeretem őket. Apám persze tiszta hülye volt mindig, de az nem baj. Abszolút öntörvényű alak, és ő mást szeretett volna látni bennem. Folyton jött a Frank Sinatrával, hogy dubidubidúúú. Hagyjál már engem a dubidubidúúúval, baszd meg. Punk vagyok.

Mint azt már mondtam: közölte, hogy azonnal hagyjam abba a punkot, mert az egy undorító izé, majd hozott nekem egy vagon punklemezt Svájcból. Tök jó.

Most akkor mit csináljak?

Merre induljak?

Jobbra?

Balra?

Középre?

Értem?

Nem értem.

Teljesen összezavarodtam, szerintem azért lettem ilyen hülye, mert a fater összezavart.

Apám sosem vert meg, leszámítva egy alkalmat. Mondjuk, arra adtam is okot, ugyanis az első félévet végighazudtam a gimnáziumban. Állandóan azt mondtam, hogy minden rendben a suliban, anyámék meg nem nézték meg az ellenőrzőt, mondván: „megbízunk benned”.

– Minden rendben? – kérdezték. – Nem lesz négyesnél rosszabb jegy?

– Vicceltek? Ugyan már, hogy lenne?

Szó nem volt erről. Nyilvánvaló volt, hogy négyesnél csak rosszabb jegyem lesz. Tudtam, hogy hazudok, mégis abban bíztam, hogy nem bukok le.

Egyszer például megfogott a rendőr. Be voltam baszva, és félreállítottak.

– Zolikám, szia. Ittunk alkoholt?

– Nem, dehogyis.

– Biztos?

– Természetes. Hát mégis hogy ülnék be ittasan a volán mögé?

Megittam száz sört.

– Megfújjuk a szondát?

– Természetesen.

Nem tudom, hogy mire gondoltam, hogy mi történik, amíg idehozza a szondát. Hogy összeomlik a világ? Vagy szétnyílik a föld és beesünk? Valamire számítottam, hogy történni fog, az utolsó pillanatig reménykedtem valamiben. Aztán odatettem a szondát a számhoz, és nyilván kimutatta, hogy ittasan vezettem.

– Zolikám, ez sem két sör volt.

– Tényleg? Elnézést. Nem voltam jó matekból soha.

Ugyanígy bízhattam valamiben a bizonyítványommal kapcsolatban. Csak mondtam apáméknak, hogy négyes-ötös lesz a félévi, miközben nyilvánvaló volt, hogy kettesnél jobb jegyem nem lesz. De hazudtam, és amikor hazavittem a bizonyítványt, apám bevert a szekrénybe. Olyan pofozást kaptam, hogy úristen. Se előtte, se utána nem vert meg, akkor megkaptam tőle egy életre.

– Összetöröm az összes punklemezt – mondta.

– De miért? – nyekegtem.

Szerencsére nem tört össze egyet sem, pedig elszakadt nála a cérna, és ez is volt a cérna dolga, hogy elszakadjon: egy gyönyörű szépen felépített, nagy volumenű, közel sem pitiáner hazugságot játszottam végig fél éven át. Mint valami maffiás. Pedig nem is voltam nagy bűnöző gyerekként. Egyszer elloptam egy Tibi csokit, de a társaimmal rögtön lebuktunk. Tiszta béna voltam.

Eleve olyan hülye gyerek voltam, hogy volt az a reklám, hogy „Itt a Márka, itta már ma?”, és én megtaláltam a boltban a Márkát, és közben kerestem a márnát is. Tehát azt hittem, hogy a már ma az márna. Nem esett le, hogy itta már ma? És mondtam is, hogy a Márka megvan, de a márnát nem találom. Azt is megkóstolnám. Ennyire hülye gyerek voltam.

Gimiben a Bándi Zsolt lett az egyik legjobb haverom, ő a Bándi Pityu, azaz Ganxsta Steve bátyja. Már akkor iszonyú taraja volt. Láncokat hordott és bőrdzsekit, de pólót nem vett alá. Ő volt az iskola szégyene és a mi büszkeségünk. Egyszer kint állt a suli előtt, dohányzott, anyám meg arra kavargott autóval.

– Kisfiam, hát valami borzalmas figurát láttam az iskoládnál. Kikirics taraja volt, dohányzott, mindenféle láncok lógtak rajta, és bőrdzsekit viselt.

– Az a haverom, a Bláz, az a legjobb barátom – mondtam anyámnak.

– Úristen, kisfiam, hát hova fogsz jutni? Börtönbe?

Anyám teljesen kész lett, hogy milyen barátom van nekem.

3.

A SVÁJCI ROMANTIKA

1983-ban eljutottam Zürichbe. A faternak volt egy barátja, úgy hívták, hogy Flórek Ede. Hozzájuk mentem ki. Fogorvos volt a csávó, és volt két velem hasonló korú gyereke, a Muki és a Bandi, mármint a Muki és a Pánthi. Ők valahogy németesen beszéltek magyarul, a Bandit pével és th-val mondták.

Tavaszi szünet előtt pár nappal indultam hozzájuk, ezért ki kellett kérni a suliból. 1983-ban még elég nagy dolognak számított Zürichbe menni, és a repülés sem volt hétköznapi program.

Apámék fogtak, kivittek Ferihegyre, feltettek a repülőre, én meg egyedül elrepültem. Ez volt az első repülésem, amolyan önállósági teszt. Tök jó volt repülni, de a gyomromnak furcsa volt a felszállás. Sose voltam nagy hullámvasutas, és egy ideig azt hittem, hogy nagyon rosszul leszek és behányok, de amikor beálltunk repülési magasságra, akkor elmúlt az egész.

Svájcban a Flórekék jöttek ki elém: Muki, Pánthi meg az édesapa, Ede bácsi. Elindultunk Wettingenbe, Zürich mellé, ott lakott a Flórek család. Akkoriban éltem a legnagyobb punkkorszakomat, csak az Exploited, a GBH és a Peter and the Test Tube Babies ment, ennél több nem nagyon izgatott. Pólókat akkor még nehéz volt beszerezni, kurva nehéz volt hozzájutni egy jó cumóhoz. Nem úgy ment, mint most, hogy nyomatsz egyet gyorsan a West Endben. Meg kellett szerezni az eredetit Angliából, Nyugatról, ahova nem lehetett csak úgy eljutni. Volt az Invázió ’84 nevű zenekar, annak pár tagja elment Angliába csövezni. A kukából ettek, hogy vehessenek pár cuccot, ami a punksághoz kell. Hát milyen már ez? Inkább nem ettek, de vettek néhány eredeti punkmotyót. Paradox helyzet ez az egész, mert punknak lenni ugye egyenlő a csórósággal meg a lepukkantsággal, de kell egy kis lé, hogy jól nézzél ki.

Vettingenben az volt az első kérdésem, hogy hol van a lemezbolt? Megmondták, én meg beszabadultam, és azonnali hatállyal megvettem az Exploitedtől a Troops of Tomorrow-t, ami akkortájt jelent meg. Összepisiltem magamat a gyönyörűségtől. Még mindig megvan az a bakelit, bármikor meghallgatom.

Ede bácsi másnap szólt, hogy készültek némi meglepetéssel, és irány Velence, irány Olaszország. Úúú, hát ez óriási, hogy Zürichből kocsival megyünk Velencébe.

Lementünk, és elég komoly hatással volt rám az egész. Tizenhét éves gyerek voltam a vasfüggönyön túlról, Velence meg nem tizenhét éves volt, és vízre épült. Néztem is, mint a moziban. Ott ettem először fekete kagylót. Hatalmas tállal hoztak, minden darabot ki kellett bontani. Annyira ízlett, hogy akkor azonnal rákaptam a tengeri gezemicékre. Csak büfögtem fel a kagylót, és jól éreztem magamat.

Sétáltunk Velence sikátoraiban, Ede bácsi gondolára is befizetett. Kész szerelem: egy férfi és három fiúcska. Akkor egyébként annyira néztem ki punknak, mint anyám most, de belül, a szívem mélyén hatalmas punk voltam.

Velencében persze vásárolgattunk is. Mindenki vette a kis gondolákat, kegytárgyakat stb., én viszont egészen mást találtam a város utcáin: egy Exploited-pólót. Akkor azt hittem, hogy eredeti, pedig nyilván nem volt az. Mindegy. Megláttam, megszerettem, Ede bácsi pedig megvette nekem. Olyan boldog voltam, hogy úristen, örültem, mint majom a farkának. Egy kis gondolát azért hoztam anyáméknak, de svájci-olasz út lényege a Troops of Tomorrow, az Exploited-póló és egy GBH-jelvény volt, amin három hidrogénhajú és egy fekete hajú alak, Ross állt.