HALLGRÍMUR HELGASON

101 REYKJAVÍK

– részlet –

Scolar

EUlogoAz Európai Unió
Kreatív Európa programjának
támogatásával

A mű kizárólag a szerző nézeteit tükrözi. Az Európai Bizottság és az Oktatási, Audiovizuális és Kulturális Végrehajtó Ügynökség nem vállal felelősséget a szövegben található információk felhasználásáért.

A mű eredeti címe:
101 Reykjavík

© Hallgrímur Helgason, 1996

Fordította: Egyed Veronika

Hungarian translation © Egyed Veronika, 2015
Hungarian edition © Scolar Kiadó, 2015

A verseket Dunajcsik Mátyás fordította.
A 153. oldalon található Hallgrímur Pétursson-idézet
Ordass Lajos fordítása.

Minden jog fenntartva. A mű egyetlen részlete sem használható fel és nem sokszorosítható a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Elektronikus kiadás

Scolar Kiadó, 2015
1016 Budapest, Naphegy tér 8.
Tel./fax: 06 1 466 7648
www.scolar.hu
scolar@scolar.hu

Felelős kiadó: Érsek Nándor
Felelős szerkesztő: Illés Andrea
Borító: Máthé Hanga
Tördelés: Horváth Virág
Korrektor: Török Mária

ISBN 978 963 244 605 9

Elektronikus könyv: Nagy Lajos

Hlynurnek

„U can’t be dead all the time”
– Cary Leibowitz

Szereplők

Lolla, alkoholistákkal foglalkozó terapeuta

Hlynur Björn, Berglind fia

Páll Níelsson, fogorvos

Þröstur, Hlynur barátja

Ellert, Páll fia

Rósí, meleg

Guildi, meleg

Marri, bárfiú

Reynir, bárfiú

Tímur, bárfiú

Sigurlaug, Páll felesége

Katalin, magyar hercegnő

Berglind, Hlynur anyja

Hólmfríður, Páll lánya

Hafsteinn, Hlynur apja

Családtagok, taxisofőrök, szervküldöncök, bárpincérek, srácok, tömeg, lányok, kurvák, eladók, riporterek stb.

A színdarab jórészt Reykjavík 101-es irányítószámú kerületében játszódik.

1

Amit
ismerek,
az az
én

Naszóval. Általában megpróbálok felkelni, még mielőtt sötétedni kezdene. Csak hogy lopjak még egy kis fényt a napomba, blokkoljak, bélyegzés. A nap a bélyegzőóra. Ez akkor is kell, ha az ember nem dolgozik, se a napnak, se másnak. Bizony. Naprendszer, jóléti rendszer.

Mindig ugyanolyan nehéz felébredni. Mintha négyszáz éve koporsóban feküdne az ember, és hatlábnyi föld alól kellene kikaparnia magát. Minden egyes reggel. A fény átszűrődik a függönyön. Most egyszerre úgy tűnik, a számok a rádiós ébresztőórámon évszámok. 1601. Túl korán ébredtem, még nem kell megszületnem, csak úgy négyszáz év múlva. Na igen. Nyújtózom a kólásüveg után, kortyolok egyet. Állott, jó reggeli csók. Sose csókolj meg lányt másnap reggel, olyan rothadásszag árad belőle, mintha máris oszlana, mintha halott lenne. Többnyire az is. Az ember ne aludjon ott senkinél. Az alvás halál. Minden reggel feltámadás. A hús feltámadása. A kis fickóm mindig először van talpon. A lábamnál érzem a távirányítót, de még mindig nem vagyok elég gyakorlott ahhoz, hogy a lábujjammal kapcsoljam be.

Ötvenkettes csatorna: interjú egy német bártulajdonossal. Sört csapol, három pohárral. Kéne egy kis sör. Kortyolok még egyet a kólából. Ötvenhármas csatorna: angol kertépítészet. Ötvennégyes csatorna: zenestúdió Madridban. Harminchatos csatorna: indiai énekesnő (20 000). Harminchetes csatorna: a várható időjárás Délkelet-Ázsiában. Szép hétvége néz ki Burmában.

Végigzongorázom. Semmi punci. Miért nem adnak reggel pornót? Ezek még sosem hallottak reggeli merevedésről? Akkor talán érdemes lenne felkelni. „Pornó Reggelire.” A kis fickóm mindig elsőnek van talpon. Vagy talán ez szándékosan van így elrendezve? Könnyebb a maradék felemet is fölcsörlőzni az ágyból, ha ő már fölkelt. A kis óriás. Egyszemű, kurta nyakú, masszív küklopsz. Feje van, de agya nincs, vagy lehet, hogy csak elfogyott neki, mindig szürkésfehér sejteket okád ki magából. Csak akkor kelek fel, ha ő már felkelt. Torkon ragadom, küzdök vele, nem adja meg magát, csak mikor már a vécében vagyunk. Kihajtom belőle a szuszt, a tenyerembe. A jósnők miért nem jósolnak inkább nedves tenyérből, miért csak kiszikkadt zaccos kávéscsészéből? Íme, az életem, saját kezemben. Lassan folyik le az életvonalamon.

Cigaretta. A napom olyan, mint egy cigi. Fehér cigaretta, a vöröslő nap az égő parázs, ahogy halad rajta végig, átizzik a füstfelhőn, aztán az alkonysárga filterben hamvad el. Nap és cigi. Rákkeltő mindegyik. Alkonyodik. Már nem érdemes elhúzni a függönyt. Felcsatolom az órámat, hozzábilincselem magam az időhöz, a föld forgásához, a napéhoz, az összes hasonló rendszerhez, 16:16, kimegyek a konyhába. Cheerios. Tálba kitöltve. Hát ez meg mi? Mi ez az anyáskodás? Ez túl sok. Túl sokat öntött a tálkába. A helyes mennyiség: 365 karika. Magamba rakosgatom őket, némi járulékos tejjel. Rádió. A nap első száma adja meg mára az alaphangot. A Passion Rod Stewarttól. Hát, nem is tudom.

Farkasszemet nézek Woody Allennel. Mikor böki már ki végre? Egyszer meg kell szólalnia. Ezért vannak a poszterek. Bekapcsolom a makit. A Macintosh üdvözöl. Már itthon kellene lennie. 1637. Igen. Mintha évszámok lennének a csuklómon. Minden nap az emberiség története. Jézus éjfélkor születik, a Római Birodalom vad afterparti közepette múlik ki, aztán jönnek a vikingek, hajnalhasadtakor, kilenc körül kezdenek javában dúlni, erőszakolni. A déli híreket saga-kéziratokból olvassák fel: „Mára virradó éjszaka tűzvész volt Njáll tanyáján„, aztán szieszta ebéd után, kórság, pestis, sötét középkor, majd Michelangelo vésőjének koppanásaira ébredünk 1504-kor. Reneszánsz. Shakespeare gőzerővel alkot, be kell fejeznie negyed ötre. Az emberiség történelme hosszú nap. A harmincperces háború. A hat másodperces háború. Hosszú egy munkanap. Már majdnem hét, mikor végre Edison kapcsol, és lőn világosság. 1900: vacsora, híradó. A történelemben elérkeztünk a vacsoraidőhöz, vagy már éppen végeztünk az evéssel, jóllakottak és ernyedtek vagyunk, a nap pedig még nem ért véget. Arra várunk, hogy 2000-et mutasson az óra. Felmegyek a netre. Semmi különös. Megnézem az e-mailjeimet. A lánytól semmi. Bepötyögöm neki:

Hi Kati.

Reykjavik calling. Hope you had a good day. We are getting late up here, running out of days. You know. Wintertime in Iceland. The Kingdom of Darkness. And everything Johnny Rotten. Went to the bar last night and then some after-party. There was one girl there who had been in Budapest and she told me about a bar called „Roxy” or „Rosy”. Do you know it?

Bi. – Hlynur.

Félig vagyok felruházva, mikor megszólal a telefon.

– Hlynur – mondja Þröstur.

– Þröstur – mondom én.

– Hogy vagy?

– Megvagyok. Nem jöttél tegnap.

– Nem. Volt valami?

– Semmi. Utána beugrottunk még Jökullékhez.

– És? Milyen volt?

– A szokásos. Visszafogott.

– Csajok?

– Na ja, Lóa volt ott és Sóley. Meg két igazi mintapéldány.

– Első osztályú?

– Aha. Az egyik olyan milánói kifutós, a másik inkább Burda.

– És? Ott vannak nálad?

– Á, ez csak a tévé. Hát te?

– Figyuzz, láttam a faterodat. Az Erődben voltunk Marrival, és összefutottunk az öregfiúval. Formában volt.

– Csak szívatsz.

– Nem, jó arc volt, fizetett nekünk egy kört, és meghívott magához.

– Elmentetek?

– Nem, mert két különböző címet mondott.

– Tuti, hogy ő volt?

– Figyelj, Hlynur. Felismerem a vén Deresszakállt.

– Hogy nézett ki?

– Jól. Úgy harmadnaposra saccoltam.

– Mattrészeg volt, mi?

– Ja. Mint a beton. De fel volt dobva, már úgy értem, felspannolva.

– Aha.

– Ja. Sokat beszélt a muterodról… meg rólad. Cseveghetnél egy kicsit az öreggel.

– Aha.

– És ma? Lesz valami este?

– Nem tudom. Van valami ötleted?

– A szokásos. K-bár vagy csak az Erőd, frankó hely, ott biztos belebotlasz az öregedbe.

– Mikor voltatok ott?

– Egy körül.

– Hát, majd meglátom.

– Oké, rád csörgök.

– Oké.

– Hlynur.

– Þröstur.

• • •

Anya az állami beszerzésen dolgozik. Anya a Beszerző. Anyát Berglind Sæmundsdóttirnak hívják. Anyának piros Subaruja van. Anya öt és hat között ér haza a munkából. Néha vele jön Lolla is, és nálunk eszik. Lolla neve Ólöf, nem emlékszem, milyen -dóttir. Haraldsdóttir vagy Harðardóttir. Lolla leszbikus. Már régóta. Most ősszel ünnepelte a tizenöt éves leszbiszülinapját. A huszonötödiken nyilván aranyórát kap az Izlandi Leszbikusszövetségtől. Anya a Beszerző. Anya általában hoz nekem valamit. Trikót, kólát, övet, videókazettát, popcornt, kekszet. Ma az 1753-as évben ért haza. Hallom a műanyag zacskók zizegését, majd háromszor kopog, mielőtt bekukkant.

– Szia, drágám. Nézd meg, hogy ez kell-e. A Bónusban árulták.

Ahogy hátrafordulok a számítógéptől, zörgős zacskóba csomagolt három fehér alsógatyát dob az ágyra. Aztán bejön, felveszi az alsógatyákat, leteszi őket az éjjeliszekrényre, és elkezd beágyazni.

– Milyen volt a napod? Kicsit nehéz a levegő itt, Hlynur. Kinyitnád az ablakot?

– Mi?

– Régen mostam ki az ágyneműdet, nem? Akarod, hogy most lehúzzam? De nem is, csak holnap fogok mosni. Miért az ágyban tartod a kólát? Hoztam még, ha kérsz. Lolla jön majd, velünk vacsorázik. Jól megy a dolog, drágám?

– Micsoda?

– Nem azt mondtad, hogy Reynirnek dolgozol?

– Most még várnom kell. Várom, hogy odaadja a Seaquest-lemezt.

Visszafordulok a számítógéphez.

– Persze, persze. Nem kell ez az alsónadrág? Remélem, nem túl kicsik. Csak L-es volt. Hozzak neked kólát?

– Anya.

Odajön hozzám, kezét a vállamra teszi. A tarkómnál érzem a mellét.

– Semmi gond, drágám. Nem zavarlak. Csak nem angolul írsz?

– Anya.

– Ne haragudj. Túl kíváncsi vagyok.

Megcsókolja a fejem búbját, és kimegy.

– Bélszínt vettem. Lolla hoz vörösbort. A ma esti vacsora kicsit elegánsabb lesz.

A bélszín a kedvencem. Anyáskodó hízelgés. Valami készül.

A távirányítón szörfözök, míg vacsorázni nem hívnak. Kvízjáték a Channel TV-n: „What’s on Television?” Csak egyet hibázok. Vajon mi megy a Eurosporton 10 és 11 között? Tényleg korábban kellene fölkelnem.

Mikor előbukkanok, Heiðarról, a kozmetikusról beszélnek. Lolla azt mondja, kedveli. Kedvelem Lollát. Komoly mellmérete van, és vicces. Sokat nevet. Szokott néha piszkálni, de sokszor van nála szívnivaló, jó fílinget hoz a házba. Anya jobb fej, ha itt van. Különösen, ha szív egyet velünk. Csökkenti az anyáskodását. Jó párost alkotnak, pedig különbözőek. Anya 56. Lolla 37. A Feröer-szigeteken ismerkedtek meg. Anya valami furcsa konferencián volt ott. Anya olyan, mint az állami tévé, Lolla inkább kettes csatorna: nem ismerem teljesen, nem néztem eleget, több rajta a kódolt adás. Lolla alkoholizmus-tanácsadó. Alkoholizmus-tanácsadó. Tele van jó alkeszsztorikkal, főleg, mikor részeg. Az alkeszsztorik nem hangzanak olyan jól, ha józanul mesélik őket. A Bergþórugatán lakunk, a konyhában eszünk.

A: – Nem passzolt az alsónadrág? Ma vettem neki a Bónusban.

L: – Bónus-olcsó alsónadrág? Szerencsés lány, aki kihúzza belőle a főnyereményt. Van rajta olyan kis rózsaszín malacpersely-embléma?

Én: – Nem tudom.

A: – Nem próbáltad fel?

Én: – Jaj, anya. Van még vöröskáposzta?

L: – A fütyikről mindig rózsaszín malac jut eszembe.

Én: – Tényleg?

L: – Igen, olyan kis aranyos… és jóízű…

Nevet. Anya mosolyog. Arcomon Jockey Ewing-vigyor.

Én: – Azt hittem, nem eszel malacot. Vagy nem is vagy leszbi?

A: – Kér valaki jégkrémet?

L: – Lesz: bi. Nem, nem. Inkább rád gondoltam, Hlynur… olyan malacperselytípus vagy…

Én: – Ezt hogy érted?

L: – Csak úgy. Takarékoskodsz, nem? Nem úgy tűnik, hogy elpazarlod az anyagot. A nagy Ő-nek tartogatod, ugye?

Én: – Ez most mi?

Lolla kajánul mosolyog Anyára, aki már fölállt.

A: – Ehetnénk egy kis jégkrémet, és beszélhetnénk valami másról.

Én: – Anya, te beszéltél neki rólam? Nekem már nincs is magánéletem?

A: – Hlynur drágám, Lolla csak ugrat téged. Lolla drága, biztos nem kérsz többet?

L: – Nem, köszönöm, tele vagyok…

Én: – …pletykával? Hol az újság? Talán jó lenne megnézni a lakáshirdetéseket.

L: – Csak nem akarsz elköltözni hazulról?

Én: – Anya, nem vettél újságot?

L: – Nem vagy ahhoz már túl öreg? Harminchárom éves…

Elképzelek magamnak egy atombiztos szobát, ahol sohasem kopognak az ajtón, hanem csak csöngetnek. Én és én, kettős magányban, ketten a számítógéppel és a tévével, tizenhat kazettás hétvége, kizárólag Woody Allen, messze az összes leszbitől. Van valami kellemetlen az ilyen felvágott nyelvű fehérnépekben, a nőkben, akik okosak, mint egy férfi, ezekben a puncikban, akiknek helyén van az eszük. Nem bírom őket. Az ember nem tudja, mit szóljon vissza. Lebénulok. Főleg, ha még nagy csöcsük is van. Az már valami szélhámosság. De tényleg. A nők karosszériája jobb, mint a miénk, ez az ő pályájuk, elismerem. Cserébe nekünk járna az ész. De most már azt is kisajátították. Akkor mi marad nekünk? Az övék minden. Az ész és a külső. Minket otthagytak, belénk fojtva a szót, kezünkben az agyatlan félszeművel, ami az utolsó sejteket okádja ki magából.

Anya más generáció. Még abból az időből, mikor az agysebészet nem volt ilyen általános. Anya mellettem áll. Anya mellém áll.

– De Lolla, kérlek. Az én Hlynuröm addig marad, ameddig csak akar.

Fagyi után elszívunk egy füves cigit. Lolla sodorja. Két cigi. Az egyiket én kapom. (Néha kifizetődő civakodni vele.) Átülünk a nappaliba. A hírek fűvel jobban esnek. Általában nem bírom az izlandi tévét. Mindig csak a hal meg a halászati izék. Milyen pojácának jutott eszébe az ötlet, hogy a tengerből hozza fel a hideg kaját? A hóbuckákat étvágygerjesztővé teszi a fű, Észak-Izlandot jégkrém borítja. A Nyugati-fjordokat vanília. Norðfjörðurt nugátkrém. Jobb hangulatba kerülnek, és megint alsógatyákról kezdenek beszélni. Jaj, ne.

Anyus: – De hát nem azt mondtad, hogy alsónadrág kell? Soha nincs elég alsónadrágja, nem tudom, hová tűnik az a sok alsónadrág, állandóan alsógatyát kell vennem, hehe.

Lollus: – Biztosan elhagyja őket szerte a városban, mikor… Ez általános a szingli férfiaknál, akik nem akarják elkötelezni magukat. Szándékosan otthagyják a hölgynél az alsót, tele… hehe… pisifolttal, büdösen. Akkor csökken a veszély, hogy többet akarnak majd tőlük…

Én: – Azért van olyan csaj, aki szereti a sárga zuhanyt, hehe. Nem tudtad, Lolla?

Anyus: – De Hlynur…

Én: – Anya, nem mondom mindig, hogy te veszíted el őket?

Lollus: – Ááá… Beeerglind… hehehe…

Anyus: – Hehe. Mi? Hogy érted ezt?

Én: – Mosáskor.

Most már tényleg jó hangulatban vannak, és cukkolnak, hogy próbáljam fel az alsógatyát. Nem is tudom, lehet, hogy túlzottan be vagyok tépve ahhoz, hogy magamon tartsam a ruhát. Hirtelen ott állok megint a nappaliban, egy szál olcsó gatyában. Pózolok. Hujjognak, mint a nők egy Chippendale-show-n. A nők máshogy nézik a sztriptízt, mint a férfiak. Lázba jönnek, elvesztik a fejüket. A férfiak magukba süllyednek, elkomorulnak, gégét nyelnek. Lolla közelebb hív, meghúzza a gumit, elengedi, hogy csattan, azt mondja, jól áll, majd hozzáteszi: „Legalábbis a mostani állapotában.” És még inkább dülöngélnek a nevetéstől a kanapén. Az egyszemű idióta szemmagasságban van Lollával, és érzem – pedig ott van Anya is –, kedve támadt ágaskodni, hogy farkasszemet nézzen Lollával. Igyekszem kifelé a szobából.

2315 az idő Þröstur hívásakor… … …

0

Ha
holnap
nem a nap
kelne
föl

Arra ébredek, hogy földrengés van Japánban. Borzongok kicsit. A libabőr mint 5000 halott japán feje a paplan alatt. Idő: 14:32. Elton Johnnal álmodtam. Azt mondta, jó a szemüvegem. Nem volt rajtam szemüveg. Semmi erekció. Talán a kisfickó. Hermafrodita. Identitásválságban van. Megtaláltam a szemüvegemet a padlón. Az irányítón lefelé kapcsolgatok.

RAIUNO. A japán földrengés az olasz tévében. Valahogy így nincs olyan súlya a dolognak. Az olasz bemondónők túl szépek. A szépség megváltoztatja a híreket. Itt van ő (300 000), szőkén áll az óriási, kék, kitűnően formatervezett stúdióban. Szájából emberi életek folynak a dekoltázsába. 5000 halott japán a két melle között. Nem azért. Végül is meghalok én is. A szemembe néz. Felébredek. Férje van Rómában, később ott csinálják majd, a gyermektelen, fényűző lakásban, minden asztalon gyöngyöző ásványvíz. A világon mindenütt bemondónőket dugnak szakszerű, majdnem hírértékű módokon, míg én itt fekszem az ágyban a zoknim mellett. Ez az, néhány hírblokk múlva a fickóm is megmoccan. Ez a jó az olasz hírekben.

Naplemente a Perzsa-öbölnél. És vele arab férfihang.

Szimfonikus zenekar Koppenhágában. Vagy Londonban. Nem mindegy? Nem bírom a klasszikus zenét. A klasszikus zene csak olyan előjáték, mint néha, mielőtt a szám elkezdődne, kis muzsika míg az ember a taktusra vár. Csak itt az a baj, hogy a taktus nem jön soha. Hogyan lehet olyan zenét hallgatni, aminek nincs ritmusa?

Holland kutyaeledel-reklám.

Gól São Paulóban. Berúgják. Ismétlés. Berúgják még egyszer.

Hírstúdió Pakisztánban. Bemondó pöttyös, rózsaszín nyakkendőben, közpénzen vették, háta mögött világtérkép. Az országok kék háttér előtt fehérlenek, durván elnagyoltan, leegyszerűsítve. Pofás ondófoltra emlékeztet. Nézem a pakisztáni híreket, főleg azért, hogy megnézzem, Izland szerepel-e a világtérképen. A bemondónak tetszetős hajkoronája van: egész Európát haj fedi, felér Grönlandig, várok, míg lehajol a papírja fölé. Izland nincs ott. Ez a gond Izlanddal. Izland olyan ország, ami néha ott van, néha nincs. Attól függ, hogy a grafikusnak aznap milyen a hangulata. Hogy volt-e éppen kedve odatenni ezt a szigetet, mikor felskiccelte az átlátszó fóliára Karachiban, az izzadságtól lucskos reklámirodában – a fax még mindig rossz, a barátnője két hete elhagyta. Ezért olyan ondóképű az a világtérkép. Nem vagyok eléggé nacionalista ahhoz, hogy ez felidegesítsen. Valahogy jó érzés egy szigeten lakni, ami nem szerepel a világtérképen. A felelősség kellemes hiánya. Nem is vagyunk ott. Mi csak figyelünk, de minket nem figyel senki.

Az amerikai csatornákon edző nők. Gyaloglás a futópadon. Az amerikaiak buzgólkodnak. De nem haladnak semmit. Maradnak egyhelyben. Hol fogynak, hol híznak. Edzenek, hogy ehessenek. Esznek, hogy edzhessenek. Patkányok, ketrecben. Mi az élet értelme? Izmos nők. Szteroiddal felfújt virágok. Spermaölő látvány.

Időjárás-előrejelzés Dél-Amerikára. Napos hétvégére van kilátás Uruguayban.

Útra kelek, bemegyek a fürdőszobába. Lolla a nappaliban ül. „Helló.” „Helló.” Már bent járunk a februárban, és Lolla még mindig nálunk lakik. Tulajdonképpen beköltözött. Nem lett megbeszélve sose. Valami nagyon homályos probléma van a lakásával. Felőlem végül is rendben a dolog. A házat még jobban lollizálta. Valami biszexuális munkaideje van. Még nem sikerült felfedeznem benne semmi szabályszerűséget. Az orromban magashegyi viszonyok. Száraz a levegő. Mutatóujjammal a bal orrlyukam hegyfalát kutatom. Alvadt vér. Egy félreeső mélyedésben találok némi lágy dagonyát, kibányászok belőle három jókora adaggal. Szép, világosbarna, ízletes agyag. A takony legjobb éhgyomorra. Jó nyálkás alapot képez a Cheeriosnak és a kávénak.

Nappali.

Megkérdezem Őfelségét. Lollát: – Öö… Van az orrodban takony?

– Micsoda?

– Takony. Valami szárazságban vagyok. Kellene egy kicsi.

– Ja, nem. Az enyém is száraz.

– Esetleg egy betét? Vagy egy tampon, teát csinálni? Bármi.

– Nem, tényleg. Én. Nem, sajnos nincs, Hlynur.

– Na mindegy. Talán Anyának van.

– Igen, talán anya hoz neked valamit.

Ez ma egy olyan nap. Be kell vonszolnom magam a Munkaügyi Hivatalba, hogy munkanélkülit játsszak. Az ég sötét. A város felett koromfekete pakisztáni haj. Úgy érzem magam, mint egy muszlim, útban a mecsetbe. Heti elfoglaltság. Imádkozás a bélyegért. Munkanélküli. A múltkor egy balfék megkérdezte, hogy kényszerből vagy meggyőződésből vagyok-e munkanélküli. Azt feleltem, ez hivatás. De lehet, hogy ez valami vallásos dolog. Megyek gyónni. A pap ötvenes, szemüveges nő (750) fehér blúzban, a nyakában kereszt.

– Hlynur Björn Hafsteinsson?

– Igen.

– Maga Hlynur?

– Igen, mondhatjuk.

– Értem.

– Bár sose lehet tudni.

Rám pillant. Aztán csend, távoli telefoncsörgés, dolgozik. Számítógép-képernyőre néz. A munkanélküliségből van munkája.

– És nem csinál most semmit?

– Nem. Azaz igen. Csináltam egyszer, az anyám leszbikus szeretőjével.

– Hogyan?

– Lefeküdtem az anyám leszbikus szeretőjével szilveszterkor. Anya északon volt. Hvammstangiban.

A hivatalnok megint rám bámul.

– De baleset volt. Nem fordul elő többet. Nem hosszútávú elfoglaltság. Részegek voltunk mindketten. Vagyis Ön mit gondol? Maga szerint elmondjam neki?

– Kinek?

– Anyának. Maga szerint elmondjam Anyának?

– Nem tudom. Arra viszont semmi szükség, hogy nekem elmondja.

– Nincs semmi véleménye a családon belüli félrelépésről?

– Nem, nincs.

– Férjnél van? Képzelje csak el, hogy férjnél van, vagyis nem, újra férjnél van, és a lánya lefekszik a férjével. Hogyan fogadná a dolgot?

– Kérem a személyi számot.

Lefelé ballagok a Laugavegurön, mintha mennék, de olyan munkanélküli járással. Vagyis hogy úgy járok, mintha ezen kívül nem is csinálnék mást. Mint az óra. Ezért fizetnek. Minden lépésért egy korona. „Felmérem az utcát”, ahogy Elli mondaná. Tipikus Elli.

Az állam azért fizet, mert létezem. És valahogy hálát érzek, és lelkiismeret-furdalást a szembejövő szatyros emberekkel szemben. Ez a sok ember, akik szerint munka az, hogy a pénzt egyik bankból a másikba utalják. Ez a sok ember, aki azért kapja a fizetését, hogy aztán kifizethesse. Fizesse a munkanélküli-segélyt.

Egy autó mellett parkolóőr áll, büntetőcédulát ír. Elmegyek mellette, de visszanézek. Ugyanabba az irányba tart, mint én. Megnézem a parkolóórát. Lejárt. Japán női autó. Lehet, hogy a lelkifurdalás teszi, de a zsebemben találok egy ötvenest, és a parkolóórába dobom. Visszapillantok. Fantasztikusan szánalmas figura, korombeli. Rám vigyorog. A szívem kalapál. Államilag fenntartott szívdobogás. Elfordítom a parkolóóra kallantyúját.

Követem a parkolóőrt lefelé a Laugavegurön. Beugrok egy boltba, felváltatok két százast. Utolérem az őrt, megelőzöm, és pénzt dobok három lejárt órába. A Sakkbolt előtt éppen a negyediknél tartok, mikor a parkolóőr felelősségre von:

– Hé, mit csinálsz?

– Pénzt dobtam az órába. Lejárt.

– Ez a te kocsid?

– Nem.

– Melyik a te kocsid?

– Nincs jogosítványom.

– Akkor miért dobsz pénzt az órába?

– Próbálok önzetlen lenni.

– Igen, de. Ezt nem lehet.

– Nem?

– Nem.

– Tilos más parkolóórájába pénzt dobni?

– Igen, nem szokás.

– Szóval azt mondod, tilos?

– Talán nem tilos, de nem szokás. Most például nem tudok cédulát tenni erre a kocsira, talán már fél órája tilosban parkol. Meg a másik három. Már négybe tettél.

– Százalékért fizetnek?

– Hogy mi?

– Bónuszt kapsz minden kiállított büntetőcéduláért?

– Nem.

– Hát akkor nem örülsz inkább, hogy nem kell elővenned azt a füzetet?

– De hát…

– Vagy arra izgulsz, hogy megbüntethetsz valakit?

– Nem. Én csak végezni akarom a munkámat.

– Úgy érted, hogy tönkreteszem a munkádat?

– Igen. Ezzel. Mert így fölösleges leszek.

– Munkanélküli?

A kocsitulajdonos, nem is olyan rossz nőci (10 000) bundában (50 000), zilált frizurával (2500) közeleg. Szemében bűntudat. Veronique Pedrosa (50 000) olvassa a híreket. A CNN-en. Mondja, sajnálja, már megy is. Azt mondom, rendben, bedobok 50 koronát, elfordítom. 60 perc áll a rendelkezésére. A nő azt mondja: „Ó!”, megköszöni, mosolyog, búcsúzik, elmegy. Utánanézek, ahogy visszamegy a fodrászatba. Aztán a parkolóőrre. Szegény. Jóleső érzéssel állok odébb. Olyan jólesővel, hogy rá kell gyújtanom, hogy visszafogjam kicsit. A Mál og menning könyvesbolt előtt összefutok Marrival.

– Mi a helyzet, Marrikám?

– Vettem egy könyvet.

– Könyvet?

– Igen. Animal Psychology. Állatlélektan. Itt van benne egy fejezet arról, hogyan beszéljünk a háziállatokkal. Kicsit félünk tőle, hogy Þórt Þórnak hívjuk, most, hogy lány. Próbáltuk lánynéven hívni, Þórdísnak, de az valahogy nem működik. A Þóra se, próbáltuk azt is. Nem is tudom. Þröstur szerint nem nagy ügy, de Hozé szerint ez rossz előjel, persze ő mindig feketemágiáról dumál…

A parkolóőr utolért minket, egy lejárt óránál előveszi a jegyfüzetét. Marritól ellépek kicsit, az óráig, és beledobom az utolsó ötvenesemet. Az őr rám mered. Az egész arcán idegesség látszik, talán az orrát kivéve.

Marri: – Kocsival vagy?

– Nem. Csak igyekszem megtenni a magamét.

Az utcasarkon ekkor befordul Hólmfríður Pálsdóttir, előbukkan, mint az elmúlt év belföldi eseménye. Az arca gondterhelt. A száján füstpára, mintha máglya égne benne. A nők hidegben végzetesek. Szokásos helló hangzik, Marri a könyvet szatyorba teszi, gyorsan búcsúzik, magától lelép. Furcsán ideges. Mi folyik itt? Igen. Itt valami történt.

– Hlynur. Beszélnem kell veled. Már próbáltalak hívni.

– Itt vagyok.

– Nem mennénk be valahová? Ezt itt nem lehet megbeszélni.

– Nem?

– Nem.

– Valami komoly?

– Igen.

– Én ilyen vagyok, és kész. És tulajdonképpen most mennem kell.

– Sose lehet veled komolyan beszélni.

– De, most.

– Oké, ha így akarod. Terhes vagyok.

– És ha nem akarom?

– Mi?

– Terhes?

– Igen.

– Kitől?

– Hát. Tulajdonképpen csak te jöhetsz számításba.

Oklahoma City. Waco, Texas. World Trade Center. Leszakad pár bordám. Le, a gyomromba. A beleimben mentőautók szirénáznak. A farkam összezsugorodik, mintha nem lenne úgyis túl késő.

– Én? De hogyan?

– Hogyhogy hogyan? Együtt voltunk, nem?

Mellettem egy rendőr áll. Megfordulok. Két rendőr áll mellettem. Valami rosszat mondtam? Ki tervezte az izlandi rendőregyenruhát?

– Pardon, most velünk jön.

– Én? De miért? Volt rajtam gumi.

– Gyerünk a kocsiba.

Roxy Music. A szemközti járdán dupla pótkerekes, üres, fehér Volvo áll. Az emberek bámulnak. Úgy nézek Hólmfríðurre, mintha az ő műve lenne ez az egész. Mennyi a tartásdíj? Őrizetes léptekkel kelek át a Laugavegurön. Az amerikai rendőrautók kékek. Nem mindenhol kékek? Hólmfríður a járdán állva nézi, hogy a hátsó ülésre süllyedek. Úgy is érzem magam.

Hazamegyek Anyához. Van abban valami különleges, mikor az ember kétórányi zárka után a lábát használhatja. Fogatlan belváros. Az összes fog otthon, pizzába mélyednek. A rendőrök mind olyan korrektnek látszanak, mindenük korrekt, a fülük, az orruk, az álluk, minden száz százalékig korrekt, és csakis az egyenruha miatt. Mint ízléstelen kép a menő keretben. Mindegyik olyan átlagos külsejű. És az a sima rendőrarc. Lehet, hogy pattanásosakat nem vesznek fel a rendőrséghez. Ki tisztelne egy pattanásos rendőrt? Ketten voltak. Meg az ügyeletes tiszt: „Talán nem illegális, de a törvények szellemével nem összeegyeztethető, hogy valaki más parkolóórájába pénzt tegyen.” Szent Kiljan. „Milyen ez a szellem?” „A törvények szelleme. Az az, ami a törvény mögött áll.” „És maga a szellemidéző részlegnél van?” Nem volt vicces, szerintük. Biztos ezért kellett ott ülnöm egy órát. Egyedül. A törvények szellemével. Ez egy ilyen nap. Kacsaházán. És Daisy terhes. Tökéletesen kizárt, hogy tőlem. Miközben a kulccsal bajlódom, agyamban egy kígyó éppen strucctojást nyel. Csönd. De érzem, hogy a konyhában vannak.

Anya: – Szia.

A konyhaasztalnál ülnek. Üres tányérok, jóllakott hangulat. Lolla cigizik.

Anya: – Hol voltál?

– Szellemidézésen.

– Igen? Tényleg? Hol?

– A rendőrségen.

– Micsoda? Ettél már? Tessék, ülj le. Megmelegítem neked. Hólmfríður keresett.

– Aha.

Lolla hármat szippant. Valahogy olyan súlyos csönd van, mint mások ölelésében. Gyapjúpulóverszag. Tekintetek rebbennek ide-oda. Evőeszköz. Evőeszközzaj. Lolla:

– Na, nekem most mennem kell.

– Hova mész? – kérdezem.

– Éjszakai műszakba.

– Ahamm.

A fejem fölött búcsúzkodnak. Mennyi mindent ki lehet olvasni egy elköszönésből. Táskahang, cipzárhúzás hétméteres körzetben. Ajtócsapódás. Olyan nyomott a hangulatom, hogy alig bírok enni. Szinte érzem a saját rosszkedvem bűzét. A rádióban Andrea Jónsdóttir (20 000) duruzsol.

Anya: – Mit mondtál, szellemidézésen voltál?

– Dehogy. Csak vicceltem.

Hallgatással sikerül a nappaliba kényszerítenem. Leül a tévé elé. Anya régimódian néz tévét. Egyszerűen csak nézi. Andrea egy Police-dalt játszik. Igen. „We’re just Spirits in the Material World.” Számolom. Huszonhétszer éneklik ezt a mondatot. Sting in my ears.

Végre bekerülni a szobámba olyan, mint bejutni egy hegyi menedékházba a hóviharban. A Picsahegyekben. Egy cserkész egyszer mesélte nekem, hogy a grönlandi menedékházakban két dolog mindig van. Száraz gyufa és egy köteg pornóújság. Még soha nem volt rá ennyire szükségem. Beteszek egy kazettát. „L.A. Gang Bang.” Elosztószex. Nem régóta kezdem megszeretni ezt a fajta pornót. Ez itt kicsi Buddha (60 000) rajta elöl két megatonna – a melltartó csak látszatnak van, a rövidnadrág is csak azért, hogy legyen mit levetnie – és hátul is van neki kettő, szinte csak két mellbimbó hiányzik a seggére. Széken ül, felhívja a nagyapját, aki öreg Forddal érkezik, hogy csávókeresőbe vigye. Elég hosszú jelenet: ők ketten a kocsiban. Jól elvannak a nyitott tetejű Ford első ülésén. A nagyapa büszkén néz az unokacsöcsökre. Ahogy az ő helyében bárki tenné. A csaj egy teniszpályán talál három csődört, és elmegy velük. Nagypapa úgy látszik, már nincs bent a képben. Talán kint vár az autóban. A pornófilmek egyetlen hibája, hogy nincs feszültség. Tudni lehet, hogy mindenki le fog vetkőzni, és mindenki elélvez végül. És mind visszatér. Senki nem hal meg. A csaj széken ül. Körülállják. Borotválásügyileg némi csalódás. Nem szeretem kopaszon. A szőr bizserget. Csiklandoz. De van valami elrettentő a látványban, mikor kicsomagolja és kézbe veszi őket. Hogy ezeknek a csávóknak mekkora van. Ez már nem is szalámi, hanem egész rúd párizsi. Gyászban a vigasz, hogy soha nem sikerül teljesen felállítaniuk. Legfeljebb 90 fokig. Fekvőtámaszozó kövér pasasok. A csaj felváltva szopja őket. És nevet. Jaj, ne. A nevetés elront mindent. Nevetés és szex. Pornóban nevető nő. Metsző. Nyes, mint kés az erekciót. Kemény, száraz szalámit. Mintha rajtam nevetne. Kasztrálna. A csaj most megfordul, hátulról magába engedi az egyiket. A pornófilmekkel az a gond, hogy elég unalmasak. Gyorsítva előretekerem. Kefélés villámsebesen. Állatokká lesznek. Természetfilm. Kezdem unni a pornót? Kezdem elveszíteni a kapcsolatot a természettel? Megpróbálom az összes pozíciót… izé, lejátszási lehetőséget. Gyorsan visszatekerem, gyorsan előretekerem, lejátszás, lassított lejátszás, stop. Mindannyian ráélveznek, kézimunka, egyik a másik után, sperma lassítva. Mint három gól lassított lejátszásban. Csak a kommentátor hiányzik. Igyekszem, ahogy csak tudok, próbálok ebből kihozni valamit. De nem sikerül semmit kihozni. Három lehangoló – mégis halhatatlanná tett – orgazmus egy otthonos Los Angeles-i családi házban. Kopognak. Álló farokkal fekszem a sötét képernyő előtt, Anya kukkant be az ajtón.

– Csak meg akartam kérdezni, kérsz-e kakaót. Csinálok egy kis kakaót.

– Kérek.

Kakaó Anyával. Kint a konyhában. És akkor? De. Van itt valami. Itt biztosan van valami. Ebben a világban már semmit nem adnak ingyen. Még anya és fia között sem. Kakaóval vásárol meg. Leanyulja az erekciómat, és elűzi a rosszkedvemet. A napomat estévé enyhíti. Elmondja, hogy látott rólunk néhány családi képet Sigrúnnál Hvammstangiban. Kempingezés Strandirban. Elsa és én, nyolc- és hatévesen ugyanolyan nadrágban a néptelen fjordban. Értelmetlen hegyek, csak azért vannak, hogy valaki lefényképezze őket. Elsa mindig szeretett a tengerbe gázolni apával. Én csak ülni akartam az autóban. Hallgatni a rádiót. De mindig olyan érdekeseket mondtam. „Emlékszem, azt mondtad, hogy a tenger gonosz, gonosz bácsi, le kellene lőni.” Aha. Kis szőke buksis voltam, épp kilátszottam a sárga SAAB-ból, komoly képpel hallgattam a híreket vízbe fulladt halászokról, és vádlón pásztáztam az óceánt. Ez azokban az években történt, mikor Alan Ball még a Manchester Citynél játszott, nem ment még át a Southamptonhöz. „Emlékszem, azt is mondtad, hogy nem akarsz a parton sétálni, mert a tenger fingott, és büdös van”, szól nevetve Anya. A gyerekkor tréfái. Vicces voltam, vagy csak egyszerűen retardált? Unom a múltat. Elviselhetetlen. Nagyon kétlem, hogy voltam kicsi. Vagy az nem én voltam. A gyerekkor ostobaság. Hülyeség, amibe hagyjuk, hogy belerángassanak, aztán pedig évtizedekbe kerül kikecmeregni belőle. De azért megkérdezem, leginkább csak Anya kedvéért, mert most érzem, hogy valami kikívánkozik belőle.

– Milyen voltam?

– Hogy milyen gyerek voltál?

– Igen.

– Te… Nagyon aranyos voltál. Mindig olyan nyugodt. Sohasem kellett aggódni miattad. Órákig elvoltál magadban, vagy csak… nem tudom, mi járhatott a fejedben. Biztosan csak gondolkodtál. Kicsit olyan filozofikus alkat. Sigrún nővérem mindig úgy hívott: „a kis filozófus”. „Hol van a mi kis filozófusunk?”, így mondta mindig. Az ő fiai egészen másmilyenek voltak, borzasztó egy siserahad. Egy pillanatra nem volt szabad szem elől téveszteni őket… … …

1

Az éj
legalsó
fedélzetén
meztelen
én

– Mit akarsz csinálni?

– Én?

– Igen. Gondolkodtál már azon, mit szeretnél csinálni?

– Ma este?

– Nem. A jövőben.

– A jövőben?

– Igen.

– Nem tudom. Nem tervezek annyira előre.

– Nincs semmi, amivel foglalkozni szeretnél… lenni valami?

– Tulajdonképpen nincs.

– De csak nem akarsz egész életedben munkanélküli-segélyen élni?

– Miért, nem lehet?

– Lehet? De, biztosan lehet, valószínűleg nem tilos, de úgy értem…

– Talán kicsi sokk lesz majd átállni a nyugdíjra.

– Ha mindig is munkanélkülin leszel, akkor nem kapsz nyugdíjat, azt hiszem.

– Nem?

– Nem, mert nem fizetsz semmilyen nyugdíjjárulékot.

– És akkor mi van azokkal a nagyikkal, akik egész életükben háztartásbeliek voltak?

– Ők kapnak valami… szaros húszezer koronát havonta… És mi van, ha – ne haragudj, Berglind – …mi lesz, ha… nem lesz mindig itt édesanyád, hogy főzzön rád, és ingyenlakást adjon neked.

– Most megint valamit be akartok jelenteni? Anya! Baj van? Rák. Rákos vagy?

– Hlynur, ne mondj ilyet… nem, nem, nincs… nincs semmi bajom, lekopogom.

– Huhh, hálistennek.

– Érted, mit akarok mondani, Hlynur?

– Persze, persze.

– És próbálj meg belegondolni a társadalom szempontjából is. Úgy értem, mi lenne, ha mindenki munkanélküli-segélyen élne? Milyen lenne akkor a társadalom?

– Nem ez a végső cél?

– De mondjuk, hogy egyik percről a másikra úgy döntenének, hogy megvonják a segélyedet, és azontúl nem kapnál egy vasat se?

– Nem tudom. Lehet, hogy megpróbálnék bejutni az elvonóra… néhány évre, azután pedig meglátjuk.

– Haha. Ezt most komolyan kérdezem.

– Hát… Apától nem jár gyerektartás utánam Anyának? Lehet, hogy élhetnék abból is valameddig.

– Gyerektartás? Már majdnem harmincéves voltál, mikor elváltak!

Lollának komolyságrohama van, kihallgatásnak vet alá a vacsoraasztalnál, a beszédtéma a gondolataimat önkéntelenül is a hasára irányítja, ami nem múlik el idővel, sőt minden héttel egyre nagyobb lesz. Ez fájdalmasnak ígérkezik. Nagy fájások lesznek itt. A konyhaablakból már látszik a tavasz. A fák a kertben brékelnek.

– Igaz is. Hány éves korig is jár a gyerektartás?

– Tizenhat. Tizenhat éves korig.

– Pont, amikor a munkanélküli-segély kezdődik. Jól ki van ez találva. Remek kis szisztéma ez itt.

– És mi van, ha neked kellene gyerektartást fizetned?

Várjunk csak. Kibújt a szög a zsákból. Spock. Az agyamba feszült filmzene hasít.

– Én? Hm… Ezt most miért mondod?

– Ki tudja, lehet, hogy valami lány terhes tőled.

– Igen? Honnan tudod?

Csend. Lolla Anyára néz. Anya rám néz. Lollára nézek. Lolla rám. Sok nézés.

– Fogorvosnál voltam a múltkor – szólal meg Lolla.

– Szóval innen – mondom.

– Nincs valami, amit el akarsz nekünk mondani? – kérdezi Lolla, és hogy elüsse a kérdés élét, nyugodtan cigarettapapírért nyúl. Figyelem, ahogy a sodorni való papírt kiveszi a csomagból, fogalmam sincs, mit válaszoljak, vagy mondjak-e egyáltalán bármit is, ekkor megszólal a telefon, szinte hívásra, Anyára sandítok, aki feláll. Mintha megkönnyebbülés lenne neki felállni az asztaltól, el ettől a párbeszédtől, vagy a terhes barátnője tekeredő cigijétől.

– Hm. Nem kérsz inkább filtert? Az nem jobb? A magzat miatt.

– Nem, köszönöm. Minden rendben, hálás köszönet.

Lolla a februári esemény után nyugatra kérte magát valami völgyféleségbe, és ott marconáskodott áprilisig. Valami terápiaközpontba. Már jó nagy volt a batyuja, mikor visszajött. Sodor magának egyet. Ügyesen. És megnyalja. Mint egy hiperfejlett kenguru. Tüzet adok. Hallatszik, hogy Anya kint a telefonba szól: „Nem mondod!”

Az első szippantás után:

– Tehát Hlynur.

– Ólöf.

– Hólmfríður…

– Mi van vele?

– Páll Níelsson azt mondta, hogy terhes… tőled.

– Tőlem?

– Igen. Vagy nem tudtad? Újdonságot mondok?

– Nem, dehogy. Csak hisztériázik.

– HISZTÉRIÁZIK?

– Hogy nevezheted HISZTÉRIÁNAK, hogy terhes, az ötödik hónapban van.

– Akkor nem látszana rajta? Vagy mi, te nem ötösben vagy? A terhességed.

– De igen… Azt mondod, nem látszik rajta?

– Nem. Az csak valami buborék.

– A férfiak azt látják meg, amit meg akarnak látni.

– A nők meg azt kapják, amit meg akarnak kapni? – kérdezek vissza, közben jelentőségteljesen az ujjai között tartott sodrott cigire fókuszálnék, de hirtelen a szájához emeli, a tekintetem pedig a hasán marad. Lolla nem szív bele, gyorsan kérdezi:

– Ez meg mi volt?

Anya leteszi a kagylót, mi hallgatunk, míg vissza nem tér a konyhába. Lágysága most mint a kő. Az arckifejezése kérdést kíván. Amit Lolla magára vállalja a „mi?”-t.

– Elsa. Elvesztette a babát..

A tabletta, Magnús, Vaka, karácsony és videó, Baby Lotion, én és a Lunda, én és a tabletta, én. A tabletta. Puskagolyó. Ugyanakkora a kettő. Fehér és fekete, mindkettő ugyanazt az urat szolgálja. Sammy Davis Jr., Dean Martin. Most koccintanak egy sötét bárban. Hülye vagyok. Puskagolyó a fejembe, lenyelnem a tablettát. Elszúrtam az óvszert, és most újabb életet darál le a halál. Testvérem, Elsa. Drága Elsa. És… puskagolyó, földgolyó, ugyanaz a forma, más méret. És mind a kettő útban a… Meteor a fejem felé. Igen. Űrben süvítő puskagolyón ülünk, ugyanazok az arányok, a Nap a fej, a Föld apró golyó, de a Nap így szól: „what a waste” (a Nap angolul beszél), és fitymálva mondja: „don’t bother, you can’t kill me”, ezért a golyó arra ítéltetett, hogy keringjen a Nap körül, mint légy a villanykörte körül. Az ember néha hallja a zümmögését, ha néha sokáig áll egy helyben, magányos délutánon a videókölcsönzzző előtt. Zzzzzzzz… 7 millió zé kórusban zeng, lelkek, zzzzzzzúgó lelkek, akik felmentek „az égbe”, mondja mindenki, de elfelejtik, hogy ott már az űr kezdődik, és nincs Isten, csak a zúgás, ahogy áthatolnak az égbolton, naponta hétmillió lélek: a Föld szárnycsapásai ezek, az űrlégyé, ami a Nap körül zümmög, mi lesz aztán velük, Sammy Davis Jr. lelkével, Dean Martinéval, nagyapával, Jón Pállal, Nicole Brownnal (90 000) és egy öt hónapos, meg nem született kiskrapekkal?

Együtt élünk a golyón, egy jégesőszilánkon, amit a Big Bang-puskából lőttek ki egyszer, és csak próbálunk kapaszkodni, csimpaszkodunk Larry Hagmannel és mindennel együtt…

Kétségbeesetten kapaszkodom a cigarettába, próbálom tartani a fejemet, a helyén a koponyámat, hogy a körülötte zúgó puskagolyó ne találjon a közepébe. Anya leül, mikor?

– …ma reggel. Magnús hívott. Most vele van.

És én még dobpergéssel akartam előállni a konfirmációján, az ünneplés közepén, és felfedni a kis tablettagyöngyöt az ajándék nyakláncon, ha lány, gyűrűbe foglalva, ha fiú. Kis unokaöcsi, kis unokahugi, soha nem lettél nagyobb pici húsgubancnál. Hogy lehettem ilyen önkényű önfényű húsgörcs? Drága unokaöcs. Legalább neked nem kellett fogselymet használnod. Hogy működik az ember agya? Roger Whittaker.

Lent a tárolóban, a Múzeumban meglelem a szóban forgó tablettát, víz nélkül nyelem le. Mintha ebben lenne egy kis öngyilkosság.

A K-bár vécéjében narancssárga tablettát kapok be, víz nélkül nyelem le. Mintha lenne ebben egy kis öngyilkosság.

Visszamegyek az asztalhoz, leülök. Þröstur szövetséges-mosollyal mosolyog, akárha katonák lennénk, ugyanabból a szakaszból, mintha DC-ben ülnénk magasan Vietnam fölött, zöld sisakosan, teljes áutfitben, hátunkon ejtőernyővel, arra várunk, hogy kinyissák az ajtót és kilökjenek. Nem szólunk, de néha egymásra pillantunk. Várunk. A hangszórókból Oasis szól, még mindig próbál átjutni a Wonderwallon. Aztán Run DMC következik, és az Aerosmith a Walk this wayjel. Valaki hirtelen megragadja a garbóm nyakát. Az arcot ököl követi. Ellert, Hólmfríður bátyjának tulajdona:

– Te mit keresel itt?

A kiejtéséből hét pohárra tippelek.

– Én…

– Miért nem otthon vagy, te köcsög?

– Nincs nyugtom. Apád mindig látogat.

A szó kicsit elakad azon az oldalon. A háttérben megpillantom Bryndís bjútimogult. Cigis kézzel nyúl Ellert felé, mondja:

– Lerti, ne!

– Te azt képzeled, hogy bárkivel bármit megtehetsz? – morog Lerti.

– Én nem tettem semmit. Ő tette. Be a lábát hozzám.

Még erősebben megcsavarja a garbót a nyakam körül, és néhány pohárral együtt a falnak lök. Egy madár tekintete épp azelőtt, hogy kitekernék a nyakát. Combomon hideg sör csorog végig.

– Meg ne próbálj viccelődni!

A szemüvegemre fröccsen. Lerti jóképű arca közel az enyémhez. Szinte érintetlen, mint a kazetta, amire még soha nem vettek fel semmit. Nem kerültem ennyire közel egy másik archoz, mióta a testvérét megcsókoltam. Bless for good. Most viszont nem tervezek csókot. Oldalra sandítok. Þröstur madárszemével egy másik szárnyaspajtásnak jelzi, hogy mentse át a poharakat egy szomszédos asztalra. Frászcsirke a hegyen. Kentucky frászcsirke. Lerti végre morran egyet:

– And stay away from my sister!

– Az mit jelent?

– It means what it means! Most bezzeg nem értesz semmit, de úgy csinálsz, mintha mindenkiről mindent tudnál… minden terhességről, csak a tiédről nem! Szarházi! You stay away from her!

– Az nem lesz nehéz.

– Igen?

– Bár lehet, hogy mégis?

– Igen?

– A távolság taszít. Meg itt van az a dolog a fájásokkal… és Mohamed… meg ezek…

– Don’t bullshit me! Don’t fucking bullshit me!

– Külföldön voltál? Egyetemen?

Zárószavaim igen zúzottak. Éppen sikerül kipréselnem őket a szorításából. Ekkor a fejemet a falnak csapja. Csak reménykedhetem, hogy az ecstasy előbb teszi meg a hatását, mint ő.

– You fucking son of a dyke!

Szólásszabadságomnak ezennel vége. Meg akar fojtani. Vagy inkább elfolyósítani. A gyilkosok részt vehetnek az áldozatuk temetésén? Az egyház ugyebár mindent megbocsát? Agyamban kezdem lepörgetni életem dokumentumfilmjét. Első jelenet: csizmában állok a stakkahlíði házunknál, és Anya… de ekkor egy biztonsági őr leráncigálja rólam. Bryndís követi őket kifelé.

Ismét székembe süppedek. Megigazítom a garbónyakat, Þrösturre nézek. Mosolyog. Próbálok én is. A K-bár máris beindul megint, mint egy DC-helikopter Nam felett. Megrázkódik kicsit a hely, ahogy beröpül a partvonal fölé… lángoló aknamező. A helikopterek alatt falvak, terek. Egy lány (45 000) magassarkúban majdnem elesik. Próbálok ismét e-lmerülni kicsit ezután a nem várt békétlenség után, mely igen gyakran felüti a fejét az ütközet előtt álló seregek soraiban. Tarkóm enyhén hasogat.

A hely dízelen suhan be Vietnam légterébe, a TLC (3 × 70 000) Waterfallsa a hangszórókban: „Don’t go chasin’ waterfalls. Please stay at the lakes and rivers you used to be…” Hirtelen kihajítanak a helikopterből. De közben a helyünkön ülünk. A tarkófájdalom szétterül, ecstasyval elegyedik. „Ne hajszolj vízesést. Maradj a tavaknál és folyóknál.” Most már késő ezt mondani. Szívünkben kézigránát robban, és mi, bajtársak zuhanunk le Vietnamra, a repeszek ereinkbe zuhognak. Szabadesés szédülete. Alattunk szép a táj: többé-kevésbé robbantatlan esőerdők, tavak, zuhatagok. Kinyitom az ejtőernyőt, vitorlázom tíz órán, huszonnégy órán át. Felkelek anélkül, hogy felállnék. Rugókon lépdelek a bárpulthoz, hallom, hogy Kéjzitől két dupla whiskyt rendelek. Érti, bólint. Mire visszaérek Þrösturhöz, a magamét már le is húztam, a másikat neki adom, és azt mondom: „Alex, Alex, nyisd ki az ernyőt, most!” Megfordulok, megfogom egy nagyon is biocsirke vállát (750 000), majd kérdezem: „Váll? Te Váll vagy?”, és lenézek a mellére, kettő van belőle. A biztonság kedvéért azért megszámolom őket, stimmel. „És két melled is van, te Váll. Húgod nincs? Hol a másik Váll? Suzi Quatro-formában vagyok ma. Nem láttad a Tommyt, a filmet? Nem, nem vagy elég még, nem voltál. Te vagy, te vagy. Csibe vagy?” Meglebbenti szőke haját, ezzel lerázza rólam a kezemet. Vagyis magáról rázza le a kezemet. Vagy lerázza rólam a kezét. Vagy lerázza rólam a kezet. „750 000”, szólok utána, ahogy fölmegy a lépcsőn. Son of a dyke. Herta Berlin jön le a lépcsőn. Azt mondja: „Jaj, szia!” Mondom: „Szia, jaj!” „Mi?”, kérdezi. „Lefeküdtél Rummeniggével?”, kérdezem. „Milyen volt az ágyban Rummenigge?” „Az meg ki?”, kérdezi. „Dehogyis. Ő a Bayernnél volt. Te meg Berlinben.” Érdeklődik: „Þrösturrel együtt vagytok?” „Mi?” „Þrösturrel együtt vagytok?” Ekkor már táncolok. Táncolok? Úgyis értelmezhetjük. Alex jön, és közli: „A Holdban vannak jó csajok, gyerünk.” „Alex”, mondom. „Jeff”, vágja rá ő. Erre megyünk ki. A Laugavegurön húzom magam után az ejtőernyőt. Alex kézben cipeli a magáét. Megérkezünk a Holdra. A Holdban modellbemutató van. A súlytalanság a Holdon még kellemesebb. Az amerikai zászlót csészébe eresztem a vécében. Armstrong. I am very armstrong. Keresem a fütyköst, hogy pisiljek. Nem találom. Kimegyek a vécéből, keresem. Valami terhes leszbi levágta, és most rángó kezében remeg valahol egy taxiban, útban felfelé a Hverfisgatán. Son of a dyke. Bobbitt vagyok. Olvastam a Hobbittot. Még az egyetemen. „Tolkien”, mondom egy sűrített levegőtől feszített, napszemüveges divatújság-írónőnek (450 000). „Tiszta Tolkien ez a mai este.” Ő: „Nem, ez itt az Elite és Donna Karan”. Én: „Az Gunnar Kvaran lánya?” Ő: „Ma este nem vagyunk otthon, igaz?”, és nevet. Nevetek. Ilyen kedélyes pasas vagyok én. Nézem a színpadon sétáló modellcsajokat. A divatbemutatókkal egy a gond: a ruha. Érzem, hogy feláll. Megtaláltam. Megtapogatom. De nem érzem. A tenyeremen hideg verejték. Kicsattanok az egészségtől. Én vagyok a súlyemelő törpe. Olyan vagyok, hogy kommentátornak kellene beszélnie rólam. Még jó, hogy a bőrdzseki erős, és nem szakad el, mikor mély levegőt veszek. De a legrosszabb, hogy megbobbittoltak. Ez kínoz. Ám bízom a rendőrségben, ők majd megtalálják a vétkest, és rövid kihallgatás után megkerül a kis csutak, egy virágágyban a Nemzeti Könyvtár mellett, és a városi kórház sürgősségi osztályán az ügyes úriembereknek sikerül majd visszavarrniuk, majd három hét múlva a gyógytornán már fel is tudom állítani, Alexszel lefényképeztetem az eseményt, ő meg felcsempészi az internetre. A divatbemutatónak vége. A csajok mind meghaltak. Sírnék most, de elfogyott az ablakmosó. Mégis pisilnem kell. Hogyan pisil, akinek levágták? Mint egy nő. Igen. Nő vagyok. Nem. Nem vagyok nő. Odamegyek egy nőhöz (1 500 000), és megkérdezem: „Hányadik hónapban vagy?” Ő: „Egyetemre járok.” Én: „Nincs rád pénzem.” Ő: „Ó, elnézést.” Én: „Ez jólesik. Ez tényleg jólesik. Nem láttál itt valahol egy fütyit mászkálni?” Mosolyog, 75 000-es mosollyal, mondja: „Neeee-m”. Most diszkózene jön. Raggi Bjarni énekli a Ring my bellt. Ez biztos falzett. Úgy veszem észre, hogy táncolni kezdek. Son of a dyke. Modellcsaj jön. „Váll vagy?” Elmegy. Ráülök egy füstgépre. Úgy derül ki, hogy füstgép, hogy a lábam között héliumfelhő tör ki. Úgy néz ki, fingottam. És egy ekkorát. Az emberek valósággal elmerülnek benne. Mégis, mintha tetszene nekik. Még a beleim is illatosak. Látom Bryndís Lerticsajt. Nem lát meg. Alex jön, megkérdezi, nálam van-e a távirányító. Odaadom neki. Távozik. Rágyújtok egy cigire. Aha, ez az oka. Mert olyan sokat cigiztem ma este. Vécére megyek. Felhúzok egy kotont. Sok időbe telik. Tessék, itt van. Végig koton volt rajtam. A gumi fityeg. Felhúzom az alsógatyámat. Mintha hét alsógatya lenne rajtam. Muszáj kifejleszteniük a páncélozott óvszert, amit nem vág a kés. Bobbitt. Hobbitt. Alex a vécében van. A mosdókagylónál áll. Arca fehér. Az osztagunkban nincsenek feketék. Csak nehogy megkeseredetten térjünk vissza Vietnamból. Kimegyünk. Talán szót válthattunk volna egymással a vécében. Most már késő. Például megkérdezhettem volna: „Szerinted milyenek itt a csajok? Ami engem illet, sose szerettem nagyon a sárgákat. Olyan ribancszemük van.” Ő pedig például felelhette volna azt: „Hát ez az. Szerintem is.” Kis kerekeken járó trambulinon megyek a bárhoz. A bárpult fából van, különösen keménynek tűnik. Talán azért, hogy ne ácsorogjunk ott túl sokáig. Mellettem egy csaj (1 750 000) áll, úgy nézem, puhább, mint a bárpult, ezért a középső ujjammal végigsimítom a pulton pihenő kezét az ízületek mentén. Rám néz, eldöntöm, hogy én is ránézek. Jelentős orra van. Volt egy olyan érzésem, hogy lesz orra. Valahogy ez értelmet ad mindennek. Azért először belenézek a szemébe, ha már itt állok mellette a szomszédban. Mintha hazaértem volna. Mintha a saját szemembe néznék. Azt mondom: „Fífugrund 6.” Visszakérdez: „Mi?” Megismétlem: „Fífugrund hat, tudsz jobbat ajánlani?” Kérdez: „Mit szólnál ahhoz, hogy Krummahólar hét?” Kontrázok: „Stakkahlíð négy, king szájz.” Azt mondja: „Rekagrandi nyolc, vízágy.” „Wow”, mondom. „ÉS hifi a szobában”, mondja. „Gyerek?”, kérdem. „Lepasszolva”, feleli. „Pasi?”, kérdem. „Nincs”. „Szopás?”, érdeklődöm. „Nyalásért”, feleli. „Nyalásért szopás”, nyugtázom. „Oké”, feleli. „Gumi?”, kérdezem. „Bien sur”, feleli. „Mi?”, kérdezek vissza. „Természetesen”, magyarázza. A mellére mutatva kérdezem: „Szilikon?” A válasz: „Kicsit”. „E?”, érdeklődöm. Az órájára néz. „Két órája”, mondja. „Nálam ugyanaz”, felelem. „Szuper”, örvendezik. „Szerződés!”, jelentem ki. „Mi?”, kérdezi ő. „Megegyeztünk!”, mondom. „De TE fizeted a taxit”, szögezi le. „Szerződés!”, mondom. „Szerződés!”, mondja. „Hlynur Björn”, mutatkozom be. „Anna.” „Milyen Anna?”, érdeklődöm. „Annálfogva”, feleli. „Ezért aztán”, teszem hozzá. „Tehát”, mondja. „Akkor mehetünk?”, kérdezem. „Igen, menjünk”, egyezik bele. Kimegyünk. Az ajtón át. Leintek egy taxit. A biztonság kedvéért ránézek a nőre, mielőtt beszállnánk a taxiba, és látom, hogy alig ér annyit, mint az e. Olyan típus, akire ecstasy nélkül rá se néznék. De bennem van az ecstasy. Szóval. És én is olyan típus vagyok, hogy ecstasy nélkül nem érdekelném őt sem. Mint Ádám. A Paradicsomban a gyér választék ellenére Ádámnak nem volt esélye addig, míg Éva (3 900 000) be nem kapott egy e-t. Szóval. Úgy látszik, megtaláltam rajta az egyetlen jó pontot. A kézfején az első ízületet. De. Szőke. És nőnemű. És nincs vele gond. Végre egy, aki egyből munkához lát. Viszont az arca leér a tokájáig. Orvosi szakvéleménnyel lehetne csak megállapítani, hol végződik az arca, és hol kezdődik a nyaka. Lehet, hogy ez rendeződik, ha hanyatt fekszik. Legalább a háta nem hájas. A taxis elöl ül. Ez mindjárt jó jel. A taxiba beszállni olyan, mint a Soft Cell. Az egyik számuk megy a rádióban. Marc Almond, 1981. Anna megadja a címet: „Rekagrandi nyolc”. „Rekagrandi nyolc”, ismétli a sofőr. Erre azt mondom: „És köszönjük, cselédeket nem kérünk.” „Mi?”, kérdi a sofőr. Megismétlem: „Cselédeket nem kérünk.” Erre azt mondja: „Nem, persze, persze”. Elhalad mellettünk a városi tó. Nagy fogfehérség. Ha az ember becsukja a száját, akkor sötét van benne. Ha kinyitja, akkor beszűrődik egy kis világosság. Hólmfríður is kinyitja a magáét. Ja, nem: Anna. Anna is kinyitja a száját. Az már értelmezés kérdése, ezt lehet-e csóknak hívni. Átjár az áram, szívemben Duracell, percenként százhúszat ver, egész testem nagyon finoman remeg, mint egy busz hátsó ülése, mikor megáll a piros lámpánál, és a rozoga Volvo-motor duruzsol, mint hatszáz doromboló macska. Ez olyan. A nyelvem érzéketlen, mintha érzékekkel lenne kitömve. A pulóvere alatt szilikont keresek. Nem találom. Ő a gatyámban keres szilikont. Nem is érzem. A taxi megáll a pirosnál. Abbahagyjuk a csókolózást. Aztán zöldre vált a lámpa. Son of a dyke. A kocsi rákanyarodik a Hringbrautre. Megszólalok: – Sofőr!

– Igen?

– Szép váltás – mondom.

– Micsoda? – kérdezi a taxisofőr.

– Szépen vált – magyarázom. – Úgy vezet, mint egy király. Úgy vált, mint a kanál a tejszínben. Tejszínhabban. Elképesztő, milyen finoman csinálja.

A taxisofőr hátranéz. – Igen, azt mondja?

Olyan arca van, amihez a legjobban fekete haj passzol. Szerencsés véletlen, hogy tényleg fekete haja van. Mondom neki:

– Maga biztosan jó az ágyban.

– Mit nem mond – feleli.

Ekkor Anna közelebb jön az arcával, ami olyan, mint a tejszínhab, drapp, finom szemcsés alapozó fedi, és a szája gyümölcsét a számba dugja… … …

Szómagyarázat

aranyere van: pénzes, gazdag

bárka: alkoholista élettársa

bebiccent: kicsit berúg

bébifóka: kisfiú

bemakkant: nagyon berúg

beszerez: kábítószert használ

beszerző: kábítószerdíler

bibe: biszexuális

bono: Paul Hewson ír származású énekes

Bónus: olcsó élelmiszerbolt-hálózat

csapadék: ejakulátum

csembalós: unalmas ember

csibe: kiskorú lány

csirk: fiatal lány, lásd angol chick

d, dé-s: depresszió, depressziós, rossz hangulat: az e ellentéte.

dyke: leszbikus

drótnélküli kapcsolat: plátói szerelem

dupla aljzat: egy nő közösülése két férfival

e: ecstasy; feldobott hangulat

egér: csikló

egyes csatorna: vaginális közösülés

elosztó: egy nő közösülése három vagy több férfival

feketerigóra lő: fekete bőrű nővel szexuális kapcsolatot létesít

ferguszon: vörös hajú nő

füvész: marihuánaárus

Gevalia: dán kávémárka

goofy: esetlen

Halldór Kiljan Laxness: Nobel-díjas izlandi író

hlynur björn: tétova, problémás alak

itatós: nehezen lerészegíthető nő

kaktusz: száraz vagina

kenguru: terhes nő

kengurugyűlés: szülésfelkészítő tanfolyam

kettes csatorna: anális közösülés

konzekvens: kiváló, kitűnő

közmeló, közmunka: könnyen kapható, de csekély élvezetet adó nő

larry hagman: amerikai színész, Jockey szerepét játszotta a Dallasban

laufabrauð: izlandi karácsonyi édesség

legel: férfi nőt orális szexben részesít

legelő: női nemi szerv

makramézik: fecseg

maszatolás: nőnek nyújtott orális szex

mintapéldány: modell; magas, sovány nő, lány, akinek az a munkája, hogy ruhákba öltözik.

Nagy Öreg: Isten

öreg spiné: a Föld

patent: kitűnő

piaterápia: elvonó

pöccenős: vonzó

pszichológiaszakos: unalmas egyén

raj: kiemelkedő, nagyon jó

Ruby Tuesday: 1. Ez remek! 2. Ez rettenetes!

sárga zuhany: vizelés szexuális célból

simpson: együgyű

sorban áll: halálán van

sorszámos: kelendő, népszerű lány

Spock: hát igen, szereplő a Star Trekből

stír: lenyűgöző szépségű lány

szárazjég: fagyos modorú, frigid nő

szeszkós: alkoholista

szimultán adás: egyidejű hüvelyi és anális közösülés

szlalomozik: bizonyos témáról hosszadalmasan, kitérőkkel értekezik.

szósz: remek, nagyszerű

szveg: divatos, menő

tonnadonna: nagyhangú, testes nőszemély

tripla aljzat: egy nő közösülése három férfival

úszó matrac: Izland

üres szalag: szűz lány

ütős: jó, remek

vérrög: hímvessző

Árlista

Anyakoca   100

Herta Berlin   150

Leszbitehén   500

Nő a Munkaügyi Hivatalban   750

Anna   800

Hólmfríðurbarátnő   1490

Hólmfríðurbarátnő   1690

Teréz anya   1700

Magnúshúg   2000

Camilla Parker Bowles   2500

Magnús anyja   2500

Kínai öregasszony   3500

Magyar úszóbajnoknő   3500

Nő az Erődből   3500

Sigrún nagynéni   4000

Lolla anyja   5000

Guðrún Georgs   5000

Párizsi fekete kurva segge   6000

Þorbjörg vagy Þor-valaki   6000

Kifent, tokás hercegnő   7000

Kabátos nő   7000

Ahmed nője   10 000

Nem is olyan rossz nőci   10 000

Nevető nő   10 000

Bára   12 000

Dolgozó rágó   15 000

Fekete párizsi kurva   15 000

Lány a Skólavörðustígurön   15 000

Műsorvezető   15 000

Lóa   15 000

Táncoló csirk   15 000

Ujjazós csaj   15 000

Csaj a kanapén   15 000

Hrönn a gimiből   15 000

Lányarc   16 000

Kövér ferguszon   17 000

Guggoló lány   18 000

Leukémiás szarajevói lány   20 000

Buliarc   20 000

Csaj   20 000

Ragnheiður Clausen   20 000

Andrea Jónsdóttir   20 000

Indiai énekesnő   20 000

Judy Osborne   25 000

Bárány a barlangban   25 000

Csibe   25 000

Dóra   25 000

Karen Carpenter   25 000

Sigrún   25 000

Meztelen lány   30 000

Sigurlaug   30 000

Magga Sæm   30 000

Pointer nővérek (db)   30 000

Lány a K-bár előtt álló sorban   30 000

Linný   35 000

Woody Allen barátnője   35 000

Þóra   35 000

Csaj a kanapén   35 000

Chelsea Clinton   35 000

„Bonnie Tyler”   40 000

Bonnie Tyler   40 000

Szőke   40 000

Hólmfríður   40 000

Diana hercegnő   40 000

Nanna Baldursdóttir   45 000

Sara   45 000

Lány magassarkúban   45 000

Cleo Laine   45 000

Anna anyja   45 000

Hillary Clinton   45 000

Két vidéki csaj   50 000

Csaj a kanapén   50 000

Lolla   50 000

Goofy   50 000

Miss Bifröst ’96   60 000

Gyönyörű arc   60 000

Elsa barátnője   60 000

Mia Farrow   60 000

Engey   60 000

Katalin   60 000

Veronique Pedrosa   60 000

Jó bőr bige   60 000

Laura Johnson   60 000

Buddha a pornófilmben   60 000

Dolgozó rágó   65 000

Légiutas-kísérők   70 000

A K-bár előtt sorban álló lány anyja   70 000

Fickó, a kutya   70 000

Lottósorsoló nő   75 000

Eladónő   75 000

Eygló Manfreðs   75 000

Norvég síhercegnő   80 000

Boris Becker neje   80 000

Lilja Waage   80 000

Jane Fonda   90 000

Nicole Brown   90 000

Katla ’83   90 000

Debbie Harry   95 000

Linda Vilhjálmsdóttir   100 000

Vaka   100 000

Macska a pajtában   100 000

Bryndís   100 000

Izlandi szépségkirálynő   110 000

Pointer nővérek   120 000

Sheila E   120 000

Jara Ex   120 000

Vak lány   120 000

Janni Spies   120 000

Halla Margrét   125 000

Vigdís Finnbogadóttir   125 000

Búbba   150 000

Chrissie Hynde   150 000

Francia joghurtreklám   175 000

Kate Moss   190 000

Björk   190 000

Jerry Hall   200 000

TLC   210 000

Mick Jagger adventi csibéje   240 000

Linda Pétursdóttir   250 000

Fürdőköpeny   250 000

Nicole Kidman   250 000

Akureyri modell   300 000

Olasz bemondónő   300 000

Farah Fawcett   300 000

Tizenhat szarajevói lány   320 000

Lány a grafarvoguri bulin   400 000

Újságírónő a divatbemutatón   450 000

Moon Zappa   500 000

Samantha Fox   600 000

Váll   750 000

Geena Davis   900 000

Nő a Holdban   1 500 000

Lisa Lisa   1 900 000

Maria Schneider   2 000 000

Cindy Crawford   2 200 000

Michelle Pfeiffer   2 900 000

Anna Nicole Smith   2 900 000

Uma Thurman   3 300 000

Janet Jackson   3 500 000

Tina Turner   3 600 000

Sandra Bullock   3 900 000

Cameron Diaz   3 900 000

Éva   3 900 000

Naomi Campbell   3 900 000

Szűz Mária   4 200 000

Madonna   4 500 000

Pamela Anderson   4 700 000

A fordítóról

Egyed Veronika 1981-ben született Ajkán. A budapesti ELTE-n skandinavisztika–magyar szakon tanult, ugyanitt két éven át filozófiát is hallgatott. M.A. diplomáját az Izlandi Egyetemen szerezte izlandi középkori tanulmányokból. Négy évig dolgozott segédszakácsként egy izlandi halászhajón. Jelenleg is Izlandon él.

Legfontosabb fordításai:

Sjón: A macskaróka. Magvető Kiadó, 2011

Ófeigur Sigurðsson: Jón története. Libri Kiadó, 2012

Hallgrímur Helgason: A nő 1000 fokon. Scolar Kiadó, 2013

Árni Þórarinsson: A boszorkány ideje. Scolar Kiadó, 2014

Sjón: A cethal gyomrában. Magvető Kiadó, 2015

Hallgrímur Helgason: 101 Reykjavík. Scolar Kiadó, 2015

Köszönjük, hogy a Scolar Kiadó könyvét
választotta. Iratkozzon fel hírlevelünkre
a www.scolar.hu honlapon, vagy keressen
minket a facebook.com/scolarklub oldalon!
ScolarLogo
Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – SIL Open Font License