Stefano Benni

MARGHERITA DOLCEVITA

– részlet –

Scolar

EUlogoAz Európai Unió
Kreatív Európa programjának
támogatásával

A mű kizárólag a szerző nézeteit tükrözi. Az Európai Bizottság és az Oktatási, Audiovizuális és Kulturális Végrehajtó Ügynökség nem vállal felelősséget a szövegben található információk felhasználásáért.

A mű eredeti címe: Margherita Dolcevita

Copyright © Giangiacomo Feltrinelli Editore, 2005
First published as Margherita Dolcevita in April 2005 by Giangiacomo Feltrinelli Editore, Milan, Italy

Fordította: Nádor Zsófia

Hungarian translation © Nádor Zsófia, 2015
© Scolar Kiadó, 2015

Minden jog fenntartva. A mű egyetlen részlete sem használható fel és nem sokszorosítható a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Elektronikus kiadás

Scolar Kiadó, 2015
1016 Budapest, Naphegy tér 8.
Tel./fax: 06 1 466 7648
www.scolar.hu
scolar@scolar.hu

Felelős kiadó: Érsek Nándor
Felelős szerkesztő: Illés Andrea
Szerkesztette: Jolsvai Júlia
A kötetet tervezte: Máthé Hanga
Tördelő: Bárány Gizella
Korrektor: Török Mária

ISBN 978 963 244 604 2

Elektronikus könyv: Nagy Lajos

Egy ablakon betörő napsugárban
néha megpillantjuk a levegőben az életet.
Pornak nevezzük.

A világ felosztható azokra:
akik kenyér nélkül eszik a csokoládét;
akik nem bírják megenni a csokoládét,
hacsak nem kapnak hozzá kenyeret is;
akiknek nincs csokoládéjuk,
akiknek nincs kenyerük.

(Szókratész nagypapa ünnepelt mondásaiból)

1.
A csillagok eltűnése

Elmentem lefeküdni, és többé nem voltak meg a csillagok. Alaposan megtisztogattam az ablaküveget, de hiába. Eltűntek. Eltűnt a Szíriusz, a Vénusz, a Carmilla meg az Altazor. És a Mab is, meg a Zelda és a Bakbuk és a Dandelion meg a Pulyka csillagkép és a Lennon keresztje.

Ne mondjátok, hogy ezek közül nem mindegyik létezik. Én adtam nekik ezeket a neveket. És követelem, hogy mindenkinek jogában álljon – különösen az olyan fantáziadús kislányoknak, mint én – ne csupán konvencionális, hanem koncepcionális, vagyis kitalált és választott nevükön nevezni a dolgokat. Végül is mindenki ez csinálja. A szüleim Margheritának neveztek el, de azt szeretem, ha Mágikának szólítanak. Az osztálytársaim, csak mert nem vagyok éppen nádszálvékony, néha Megaritának csúfolnak; a nagypapám, aki egy cseppet már szenilis, Margheritinának, de néha Mariellának, Marisellának, vagy Venustának is hív, ez utóbbi elhunyt nővére neve volt. De legfőképpen, amikor vidám vagyok, Margherita Dolcevitának.

Az őr, aki előtt elszáguldottam a bringámmal, Lassítsmargnak szólított. A tanárok Csöndlegyenotthátulnak. Első szerelmem, gyakorlatilag az utolsó is, Minnie-nek. A nagynénikéivel élt, és disneyánus világképe volt. Akkoriban mindketten fogszabályzót hordtunk, és fémes csókokat váltottunk, melyek leginkább egy párbajra hasonlítottak az Iliászból. Mégis visszasírom őket. Tizennégy éves és hat hónapos korban is vissza lehet sírni valamit. Szerintetek korai? És ha tizenöt évesen meghalok?

A csillagoknál tartottam. Az a fura, hogy az ég még nem is olyan rég tiszta volt, amikor kivittem Szundit, a kutyámat hatvan minipisányi turnéjára.

Szóval a felhők mögé nem bújhattak. Úgyhogy kinyitottam az ablakot, és megláttam, hogy pontosan oda, ahol egy órája még csupán fű és a fák voltak, hatalmas óriásplakátot helyeztek, mozivászon nagyságút, negyven-ötven métereset, amin ez állt:

ÉPÍTÉSI TERÜLET

Ez az óriás képernyő takarta hát el a csillagokat. Mi folyik itt? – kérdeztem magamban.

Kidugtam a fejecském, akár egy teknős tavasszal, és teherautókat pillantottam meg. Üvegtáblákat pakoltak le róluk, csöveket és cementtömböket, de mosdókagylókat és csempéket is. Akkor leesett.

Már egy ideje tudtuk, hogy valaki megvette a szomszéd telket, hogy felhúzzon rá egy házat.

Iszonyú izgatott lettem, fel akartam ébreszteni a mamát vagy a nagypapát vagy a testvéreimet, de késő volt, úgyhogy Szundit füttyentettem magamhoz, és ő oda is jött.

Szundi az én kutyuska-talógusom, mert igazából nem is annyira keveréke, mint inkább katalógusa a Földön valaha feltűnt összes kutya-, állat-, sőt talán növényfajnak is. Kacagnom kell a DNS-ekkel és klónozással végzett kísérleteken, Szundi bonyolultabb ennél, a természet egyik legrejtélyesebb arcsimboldója. Így tudnám leírni:

Hengeres malactest.

Mellső láb: kacsacsőrű emlős.

Hátsó láb: műlovarangy.

Jobb fül: felálló, sivatagi róka.

Bal fül: lekonyuló, spániel.

Pterodactylus-pofa, kaméleonszem, bivalyorr, kocsmárosbajusz és pirájafogak.

Libasegg.

Görbe csimpánzfarok.

Foltos-koszos varacskosnyúlbőr. Mondjuk, hogy benzinkutasrongy színű.

Mindez egy csipetnyi denevér-, kajmán- és tengeriuborka-kromoszómával.

És ezzel még korántsem merítettük ki Szundi minden szépségét.

A nagypapám azt mondja, hogy minden szépség bonyolult, és hogy Szundi olyan, mint egy ház vagy az egész világ. Minden házban van szép nappali, ragyogó fürdő és antik bútorok, de poros kamra is, játékszoba és félhomályos pince, amely egyszerre taszít és vonz minket, gyerekeket. Minden házban, amiről azt hisszük, jól ismerjük, akad valami elfeledett, elrejtett. Egy zárt fiók, a békés kiskanalak között egy véres késsel. A kertben felfedezünk egy rejtélyes vésést egy fa törzsén vagy egy soha nem látott virágot; az utcából, amelyen mindennap végigmegyünk, sötét sikátor nyílik. A város alatt rejtélyes folyó húzódik, a falunkban gyilkos banda bujkál.

Ám Szundi nem egy metafora, hanem hús-vér állat, érzései és emlékei vannak. Mikor kiskutya volt, egy dobozban a szemét között hagyták. A koporsófedélként le-lecsapódó kukafedél élete hátralévő részére sokkolta. Úgyhogy ha például mennydörgést hall, vagy egy fémlemez csattanását, illetve mindenekfölött a kukásautót, mumifikálódik a frásztól. Lemerevedik, mint egy fagyasztóban hagyott plüssállat, mancsait feldobja, és egy napig így marad, majd feltámad. Az állatorvos szerint ez hisztériás narkolepszia, szerintem pszichoszundikális kóma; erről fogok szakdolgozatot írni az orvosin. Kíváncsiak vagytok a kutyuskám többi titkára? Akkor azt is elárulom, hogy halk, álnok szellentéseket ereget, amelyek úgy bűzlenek, akár egy beteg bálna lehelete, aki romlott planktont evett, mint a rothadt szardínia vagy egy maratonista alsóneműje. A mama nem szeret erről beszélni, de ez a kellemetlen igazság.

Szundi farkcsóválva bejött, vagyis kigöngyölítve a farkát, akár az ördögnyelvet, szerencsére bármilyen járulékos zaj nélkül. Ezt mondtam neki:

– Szundi, Szundi, szomszédokat kapunk.

A karomba vettem, ignorálva a mocsárszagot, és együtt szemléltük kis mesevilágunkat.

A hátsó kert, ahol egyetlen fenyőfa áll, amit karácsonykor égőkkel és gömbökkel aggatunk tele, hiába nem látja senki, maximum egy átrepülő pilóta.

A hinta, amellyel a testvéreim néha az égbe röpítettek, néha a földre.

Az autónk, amelyet horzsolások borítanak, akár egy bokszoló arcát.

A kissé elvadult kert egy magnóliával, egy rozmaringgal és egy rózsaágyással: Szundi kedvenc bilijével.

Egy igazi hamis római amfora, a papa neotarokk korszakának utolsó emléke. Tavaly még hét lármás kerti törpe állt a helyén, de a mama olvasta egy újságban, hogy közönségesek, és az eltávolításukra kényszerítette a papát.

A kert végében láthatjátok gyermekkorunk álomhajóját: avagy a papa garázs-fészerjét, két rozsdás autókoponyával, benzinpocsolyákkal, bádoglapokkal, rugókkal és más mechanikus belsőségekkel.

A ház előtt fut a dadogó lámpák által szegélyezett Nyugati körgyűrű.

Az út másik oldalán plakátok és egyforma házak barikádja: a szürke és szükséges külváros.

A ház mögött a Nagy Rét, egy ősi vidék emléke, ahol valaha marhaszaurusz-istállók meg nyársmentes csirkefarmok álltak.

Ebben az évszakban a rétet sárga-fehér margaréták, cikória, pipacsok és pitypangok lepik el, loboncos csomókban burjánzik a csillagpázsit és a csalán. Mögöttük nyárfasor húzódik, meg a csermely, amelyik valaha folyó volt; a nádason túl pedig morajlóan panaszkodik az autópálya a forgalomról és a sietségről.

A távolban kéménysor, mindegyikből más színű füst kanyarog, olyanok, akár az óriás filctollak.

Ám a magas fűben úszkálva, a csaláncsípések és szederszúrások közepette megpillanthatjátok a vörös erdőt, pár szép szál fát, mely mögött egy lebombázott ház bújik meg összes történetével együtt.

Itt lakik az én édes, félelmetes barátnőm, a Porlányka szelleme.

Természetesen a kémények egy nap ledőlnek majd, a folyó kiszárad, az autópálya kihal, csak kocsironcsok és kormányba kapaszkodó csontvázak sorakoznak majd rajta, és a margaréták lesznek a világ urai.

S a Porlányka újra királynő lesz.

Igaz, Szundi?

Szundi ránézett a még felállványozott házra, és összegömbölyödve az ágy alá bújt.

Rossz jel, mert Szundi a balszerencse prófétája, látnoki állat, mint az unokatestvére, Julius, a búbos banka meg a balszerencsét hozó holló. Íme így szól a mondás:

Ha Szundi bebújt az ágy alá,
Rettegve nézz a hét elé.

Megneszelve, hogy még nem alszom, benézett hozzám a mama. Sejthette, hogy nyugtalan vagyok, mert így szólt: nyugalom, minden rendben lesz.

Csöndben maradtam. Mit felelhettem volna? Mikor a gyerekek felnőnek, azaz felnőttek lesznek, azonnal rájönnek, hogy az, amit kiskorukban mondtak nekik, nem igaz, de ennek ellenére továbbadják az ősi hazugságot a saját gyerekeiknek. Mindenki szebb világot akar a gyerekeinek, az évszázados súgólánc-játék eredménye pedig a Föld, ez a gyűlölethólyag.

Tehát én, a hamarosan lejáró szavatosságú kislány úgy vélem:

a nagyok már semmit sem tudnak megtanítani nekünk;

sokkal jobb lenne, ha mi hoznánk a döntéseket, és ők írnák a háborúellenes iskolai fogalmazásokat;

abba kellene hagyniuk az olyan filmek gyártását, ahol az igazság győzedelmeskedik, és inkább rögtön a mozi bejáratánál hagyják győzedelmeskedni.

Hát igen, szeretek vitatkozni.

Majd elfelejtettem: időnként jólesik azt képzelni, hogy öreg néni vagyok, és egy angyalnak mesélem az életemet a paradicsom várótermében, vagy a pokoléban (azt hiszem, nagyjából egyformák, hiszen az utazási iroda ugyanaz).

Vagy azt képzelem, hogy egy határtalan mocsáron úszó házban vagyok, egy dudáló motorcsónakdugó közepén. A világ elsüllyedt, és én mint túlélő mesélem az életemet a lányomnak, Margheranának (a gyerekek ebben a hipotetikus jövőben kétéltűek). És elmondom neki: hiába volt az életem tele meglepetéssel, érdekességgel, villanással és sötétséggel, egyedül éreztem magam, azon az egyszeri és félelmetes módon, ahogy a gyerekek érzik magukat. És ugyanakkor élt bennem a remény, hogy másnap királynőként ébredek.

Mire ő azt kérdezi: és a Porlányka?

Egy nap mesélek róla is.

2.
A családom

Álmot láttam. Sok évvel ezelőtti tavasz volt, majdnem öt. Én voltam a hunyó a bújócskában, csukott szemmel egy fának támaszkodtam. Tízszer megismételtem a régi mondókát:

Zsákos ember, zsákos ember,
játszom csak, vagy minden igaz lenne?

Mire hirtelen félni kezdtem, hogy ha kinyitom a szemem, a világ átváltozik vagy eltűnik.

És így is történt: a garázs elporladt, a rét füve felszállt az égbe, mint valami fordított eső, és a nap, a táj, a láthatár, minden kiszökött félig lehunyt szemem résén át.

Leráztam éjszakai életem hagymázas parazitáit. Vagyis felébredtem. Furcsa zajokat hallottam, mire kinéztem, és azon kezdtem tűnődni, hogy talán még mindig álmodom. A vakondok és a csalánok rétje helyén most elkerített, simára döngölt föld terült el, kavics- és cementsíkság. Egy építés alatt álló ház csontváza bukkant elő belőle: hatalmas, felállványozott kocka, az állványokon munkásokkal. És mindefölött két óriási daru trónolt, amelyek fekete üveglapokat és acélgerendákat emelgettek. A világ egyetlen éjszaka alatt megváltozott. Magányos ház voltunk a külvárosi rét közepén, s most urbánus agglomeráció lettünk.

Talán itt is lesz egy tábla, mint ott, ahol a város kezdődik: Rétháza, Kockafalva vagy Szőkeség Alsó.

Ez utóbbi én volnék.

Természetesen nem csupán én döbbentem meg.

A papám pizsamában állt az ajtóban, és rosszallóan csóválta a fejét. Fiútestvéreim tekintélyt parancsoló bagolypofával meresztették a szemüket, a nagyobb a seggét vakarta, a kisebb a fütyijét, és csak álltak megbűvölten.

Még Szundi is leselkedett, egy bokor mögül.

Ekkor a mama, borzasan, akár egy rocksztár, ordítva kijött:

– Azonnal gyertek reggelizni, vagy a szemétbe hajítok mindent!

Berohantunk, mert megőrülünk a mama reggelijéért, és letelepedtünk az asztal köré. A gőzölgő tejeskávé mellett mindenki bekebelezte választott áldozatát. Ki egy kekszet, ki egy szelet kenyeret, ki gabonapelyhet, ki (például én) mindent, ami nem üvölt.

Elérkezett az ideje, hogy bemutassam a családomat.

A papámat Faustónak hívják, vékony és meteoropata. Egész jóképű lenne, de kevés haja van, amit ráadásul megpróbál palástolni. Összetoborzott kétezer szálat, melyek a bal füle környékén éltek, és kötelezte őket, hogy emigráljanak a jobb félteke sivatagába, létrehozva ezzel egy szőrsálat, melyet zselétúladagolás útján rögzít a koponyájához. Ám ha feltámad a szél, a sál feladja, és hosszú spánielfüllé változik, ami a papa vállára hull, vagy a levegőben szálldos.

Foglalkozását tekintve a papa nyugdíjas, valamint a tárgyak védőügyvédje. Van egy garázsa tele használt holmival, soha semmit sem dob ki. Azt mondja, hogy nem helyes öregnek nevezni a dolgokat: mert tovább élnek, mint mi. Ha megszabadulunk tőlük, és túl hamar lecseréljük őket, szenvednek. Úgyhogy ő megjavít és megszerel és összerak és beindít. Ő az egyetlen a környéken, aki pedalopata bicikliket, afóniás rádiókat, asztmás mosógépeket és impotens kávéfőzőket javít. Van egy varázsszerszámos ládikája is. Azt mondja, az ember arra teremtetett, hogy a Föld ura legyen, de egyetlen alapvető dolgot nem kapott: szerszámosládát, hogy megjavítsa önmagát. Ah, sóhajt, ha lenne csavarhúzó a rossz ötletek eltávolítására; meg kalapács a jó szándék rögzítésére; franciakulcs, amellyel örökre meg lehetne húzni a szerelmet; egy fűrész, hogy levágjuk a múltat! De nem kaptunk ilyen szerszámkészletet, és ha egyszer inogni és nyikorogni kezdünk, előbb-utóbb eltörünk.

A mamám, aki elég vallásos, nem szereti, ha így beszél. Emmának hívják, és már nem csodaszép: egy picit leharcolt, hogy pontosak legyünk, olyan, mint egy használt teafilter. De jó a lába, és mindig finom kávé- és leveskockaszaga van. Eladónő volt egy boltban, amit szétmarcangolt egy szupermarket, és most nekünk dolgozik. Jó háziasszony és kiváló szakácsnő, a specialitásai közé tartozik a Daloló Sült Krumpli, a Kétségbeesett Rántotta és főleg a Yesterday Fasírt. Mindent újrahasznosít benne: az előző napi borjúszeletet, az iskolába vitt szendvicsből maradt sonkát, a tyúklábat és a sajt héját. A nagypapa azt mondja, hogy ha meghal, a mama egy fasírtba fogja őt eltemetni, a fogsorával együtt.

Emma mama jó, de függőségben szenved. Krónikus mécsestörő, vagyis nem tud sokáig megmaradni sírás nélkül: felveszi a szappanoperákat, hogy éjjel egyedül nézze őket, zokogva, mint egy kajmán. Mindig ugyanazokat a részeket nézi egy Eternal Love című sorozatból, ahol két ember százszor is megpróbál összeházasodni, de egymást érik a szörnyűbbnél szörnyűbb katasztrófák, míg végül a férfi tolószékes, a nő meg terhes nem lesz valaki mástól, de mégis sikerül nekik, és amikor az oltár elé lépnek, a mamának csak úgy ömlenek a könnyei. Többször látta ezt az izét, mint a papa hátát az ágyban, de még mindig zokog rajta.

Sosem akarnám, hogy véget érjen az, aminek jó a vége, mondta egyszer.

Majd elfelejtettem: a mama sok éve leszokott a dohányzásról, de továbbra is képzeletbeli cigarettákat szív. Mindig kell lennie egy hamutartónak az asztalon, hogy beleverhesse a képzeletbeli hamut, és ha szólunk neki, hogy hagyja abba, ne dohányozzon az asztalnál, elnézést kér, és úgy tesz, mint aki elnyomja.

Így elmondva furcsán hangzik, de hozzá lehet szokni.

A bátyám, Giacinto tizennyolc éves, és olyan, mint én hülyében. Robusztus, keseszőke, pattanások borítják, és az van rátetoválva az egyik vállára, hogy Ultras forever meg a csapata címere. A másik vállára azt akarta, hogy Szeretlek Debora, de sajnos Debora elhagyta a varrás felénél, úgyhogy megállt ott, hogy Szeretlek De. Ami lehet Szeretlek De egy kicsit gáz vagy, vagy Szeretlek De nem vagyok biztos benne. Giacinto, függetlenül attól, hogy épp boldog vagy boldogtalan-e a szerelemben, úgy zabál, mint egy betonkeverő. Ökológiai világképe rémületes: én polentopandizmusnak nevezem. Vagyis még akkor is megenne egy pandát polentával, ha az lenne az utolsó példány a világon. Rendetlen, a szobáját mintha épp most kutatták volna át a rendőrök, és az a kedvenc sportja, hogy a seggével apró morzsákká nyomja szét a nápolyit, melyeket aztán gondosan szétszór az ágyban. Csak sportújságokat és fehérnemű-katalógusokat olvas. Az életben két dolog érdekli: a futball és a foci. A Nacionalnak szurkol, egy kissé lúzer csapatnak, ami mindig elveszíti a fontos meccseket. A papa is nekik drukkol. Csak míg a papát ez rosszul érinti, Giacintónak elég, ha balhézhat a stadionban, és összeverekedhet a kormány csapata, a Dinamo szurkolóival.

Az öcsém, Erminio, vagy ahogy hívjuk: Hérakleitosz tizenkét éves, egy idegtépő, imádnivaló, terrorista minizseni. A legsebesebb ujjú videojátékos egész Nyugaton. De tudós és feltaláló is. A garázsban saját részt tart fenn abszurd kísérleteinek. Például megpróbált feltalálni egy idővisszafordítót. Fogott egy kakukkos órát, és átszerelte a madárkát, hogy ne elöl bukkanjon ki, hanem fejjel nekirepüljön az óra hátuljának. Azt mondja, ha sikerülne tökéletesíteni a találmányt, felkelhetne kilenckor, hogy nyolcra az iskolába érjen. Nagyon szereti a nagypapát, azt állítja, telepatikus kapcsolat van közöttük. Ebből kifolyólag, hogy meghosszabbítsa a nagypapa életét, azt kutatja, hogyan lehetne lefagyasztani. Sajnos nincsenek kísérleti nyulai. Próbálkozott egyszer egy döglött patkánnyal, de amikor a mama rábukkant a fagyasztóban, alig tudta eldönteni, hogy elájuljon-e, vagy beledolgozza a fasírtba. Hérakleitosz kicsi, de annál apokaliptikusabb. Úgy véli, hogy a világ pár éven belül elpusztul, megpörkölődik, mint a pattogatott kukorica, és fehéren és lyukasan fog bolyongani az űrben. Végül pedig szerelmes a matektanárnőjébe, aki úgy néz ki, mint egy szemüveges gólya, de ez titok.

A nagypapám, Szókratész hatalmas figura. Sovány, kék szeme van, és minden volt már: tengerésztől oázisárusig, bukósisaktesztelőtől szupermarketes sajtemberig. A padlásunkon lakik, és hetente csak egyszer hagyja el a házat, hogy betankoljon gusztustalanságokból. Azt mondja, hogy mindenfelé mérgek és romlott ételek vesznek körül bennünket, és retteg, hogy mérgezés viszi el, ezért immunizálja magát, vagyis fokozatosan szoktatja a szervezetét kisebb méregadagok bevitelével. Lejárt joghurtot, romlott sajtot eszik, hipós vizet, mindenféle ragasztót és rovarirtó spray-ket fogyaszt. Ettől erős görcsei támadnak, és halljuk a vécéöblítőjét, mint a Zambézit. Ő is úgy véli, hogy a világnak vége lesz, de tíz év múlva, és fagyás útján; hógolyóként fog bolyongani az űrben.

A nagypapának nincs sem televíziója, sem rádiója, de mindenről tud, ami történik. Távcsővel figyel az ablakból. Kandallóval fűt, és gyertya lángjánál olvas. A legmodernebb tulajdona egy gramofon, régi lemezekkel. Minden péntek este egy kísértettel tangózik, doña Lupinda de Camarones Gutierrezzel, meghalt 1854-ben, akinek megjelenik a férje is, don Carmelo Gutierrez, hogy a nagypapával párbajozzon egész éjjel, mi pedig nem alszunk. Szóval bár néha hajlamos túlzásokba esni, és telepatikus bevásárlólistákat küldözget Hérakleitosznak, azért nagyon szeret minket, és ő tanította nekem a csokoládéelméletet is.

Aztán itt vagyok én, Margherita Dolcevita. Majdnem tizenöt éves vagyok, göndör, szőke és picit fura hajam van, mondjuk, hogy olyan, mint egy csavarttészta-ültetvény. Kék kuruzslószemem van, és egy cseppet túlsúlyos vagyok. Szívesen hordanék olyan szép szűk csípőfarmerokat, amiből kilátszik az ember köldöke, de egyszer, amikor megpróbáltam, lepattantak a gombok a buszon, és hárman megsérültek.

Időnként eszembe jut, hogy diétáznom kellene, de aztán arra gondolok, hogy ha lefogynék, egyfolytában azon stresszelnék, hogy visszahízom, így viszont nyugodt vagyok. Elég jól tanulok, és ha nagy leszek, költőnő akarok lenni. A rossz versek a specialitásaim. Gondoljatok bele: a világ tele van középszerű költőkkel, de az igazán rossz költészet ritka. Ezt figyeljétek:

Becses nevem Margherita,
Szólíts csak így, kérlek,
Ha ruhában állok rá,
Gonoszabb a mérleg.

Nem rossz, mi?

Mi mást mondhatnék? A kilócskák és egy enyhe szívrendellenesség ellenére is jól táncolok. Magam találom ki a lépéseket, mert szeretek másokkal együtt táncolni, de egyedi akarok lenni.

Kedvenc színészem Anthony Hopkins A bárányok hallgatnakból. Szerintem egy ilyennél legalább már rögtön tudod, hogy vigyáznod kell. A mama azt mondja, lehet, hogy egy cseppet perverz vagyok. Talán, nem lenne rossz.

Tehát, édes lányom, drága kecskebékám, azon a napon, ötven évvel ezelőtt, amikor a világot még nem mosta el az árvíz, a te anyukád, Margherita ott volt, és tejeskávéba áztatott kekszet evett, amikor hirtelen nagy csöndet hallottam, a madarak abbahagyják az éneklést, majd egy tompa puffanást. Akkor így szóltam: papa, mama, mi történik?

– Semmi, semmi – feleli a papa. – Dolgoznak az új házon.

– Reméljük, hogy jóravaló emberek – teszi hozzá a mama egy füstszűrős Virtuallal a kezében.

– Biztos, hogy jól el vannak eresztve – jegyzi meg Giacinto. – Szerintem lesz itt medence is.

– A medence nem erkölcsi tulajdonság – mondja Hérakleitosz.

Mondtam, hogy idegőrlő.

– Remélem, hogy nem olyan fajták, akik kidobálják a dolgokat – jelenti ki a papa.

– Én meg azt remélem, hogy nem azzal fogod kezdeni, hogy áttúrod a szemetüket – figyelmezteti szigorúan a mama.

– Én meg azt, hogy nem mocsadék Dinamo-szurkolók, és lesz egy pöpec lányuk – szól Giacinto.

– Én azt, hogy csendesek lesznek – közli Hérakleitosz.

– Én – teszem hozzá –, hogy szeretik a természetet és az állatokat.

Szundi helyeslően megcsóválja a farkincáját.

Ebben a pillanatban hatalmas árnyat látunk elsuhanni az ablak előtt, majd óriási robaj következik.

Kirohanunk, és…

Kidöntötték a nyárfát, az egész rét legöregebb fáját. Az ő területükön állt, de mindig egy kicsit a magunkénak éreztük, mert hozzánk szálltak a szöszök, melyek erős allergiás rohamokat váltottak ki, egyszóval a család klinikai emlékezetének részét képezték.

Szóval ezért hallgattak el a madarak. Láttam, hogy a nyárfa helyére sövényt, valóságos fűfalat húznak fel. Hát ez egyáltalán nem kezdődik jól.

A fa ott maradt a földön, szomorúan, mint minden terjedelmes lény, amely nem képes felkelni. Különös csend uralkodott. Messze-messze a réten mintha szellő libbent volna. De nem az volt. Jobban megnéztem, és megpillantottam őt, a Porlánykát. Olyan volt, akár egy füstcsík, és a füstben égszínkék szemek villogtak.

Minden alkalommal, amikor kidől egy fa, vagy meghal valami a réten, előjön a törmelék közül, hogy megnézze magának.

És ha feldühödik, nem tudjátok, mi történhet.

A fordítóról

Nádor Zsófia 1984-ben született Budapesten. 2010-ben végzett az ELTE BTK magyar–esztétika szakán, ahol a műfordítói programbizonyítványt is megszerezte. 2013-ban abszolvált az ELTE BTK általános irodalomtudományi doktori iskolában, kutatási területe Umberto Eco irodalomfelfogása. Két évet töltött Olaszországban először az Európai Önkéntes Szolgálat önkénteseként, majd a bolognai Alma Mater Studiorum ösztöndíjas vendéghallgatójaként. Tanított az ELTE BTK Szerkesztői ismeretek minor-szakán és a Werk Akadémián; korábban az Alternatív Közgazdasági Gimnáziumban.

2014 végéig a Scolar Kiadó, 2015 óta a Libri Kiadó szerkesztőjeként dolgozik, valamint a JAK Világirodalmi Sorozatának sorozatszerkesztője.

2012 óta fordít angol és olasz nyelvből.

Műfordításai

Önálló kötetek

Stefano Benni: Gyorslábú Achille, Scolar Kiadó, 2013

Umberto Eco: Az értelmezés határai, Európa Kiadó, 2013

Andrea Molesini: Nem minden mocsok bécsi, Scolar Kiadó, 2014

Hetty Van de Rijt − Frans Plooij: A nyűgös baba, Partvonal, 2014

Nathan Filer: A zuhanás sokkja, Scolar Kiadó, 2015

Stefano Benni: Margherita Dolcevita, Scolar Kiadó, 2015

Alessandro Baricco: Az ifjú Ara, Helikon, 2015

Folyóiratcikkek

Umberto Eco: Az értelmezés nem fordítás, in: Literatura, 2012/3

Marco Petoletti: Giovanni Boccaccio Martialis-képe, in: Helikon, 2012/3–4

Annamaria Lorusso: Eco kultúrmodelljei, in: Literatura, 2012/3

Köszönjük, hogy a Scolar Kiadó könyvét
választotta. Iratkozzon fel hírlevelünkre
a www.scolar.hu honlapon, vagy keressen
minket a facebook.com/scolarklub oldalon!
ScolarLogo
Felhasznált betűtípusok
Noto Sans & Serif – SIL Open Font License