NÁDAS PÉTER

Egy családregény vége

NYOLCADIK KIADÁS

JELENKOR

© Nádas Péter, 1977

Felelős kiadó a Jelenkor Kiadó ügyvezetője

A Jelenkor Kiadó az LS Kiadói Csoport tagja

ISBN 978-963-676-573-6

Szerkesztette Csordás Gábor

Olvasószerkesztő Lovass Gyöngyvér

Szerzőfotó Pörneczi Bálint

Borítóterv Czeizel Balázs

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

„És a világosság a sötétségben fénylik,

de a sötétség nem fogadta be azt.”

JÁNOS 1:5

Orgonák és mogyoróbokrok között, egy bodza tövében. Nem messzire attól a fától, amelynek néha mozgott az  egyik levele, pedig szél sem fújt. Hárman voltunk a család: papa, mama és a gyerek. Én voltam a papa, Éva volt a mama. A bokorban mindig este volt. „Mindig aludni! Miért kell mindig aludni?” A gyereket már lefektette a mama. „Papa, mesélj már valamit a gyereknek!” Ő a lábosokat csapkodta, mert mosogatott a konyhában. Én az íróasztalomnál úgy tettem, mintha tanulnék a Nyina Potapovából, de amikor ezt mondta, felálltam és átmentem a gyerekszobába. A gyerekszobát szénával béleltük, rendesen, puhára. Leültem az ágy szélére és az ölembe húztam a gyerek fejét. Ujjammal beletúrhattam vizes hajába, átöleltem. Mintha engem ölelne át az én anyám. Tenyeremet nyirkos homlokára simíthattam, s nem is tudtam, a tenyeremet érzem-e vagy a homlokát. A nyakán pedig látszott egy vastag ér. Ha ezt az eret elvágnám, kifolyna a vére. A konyhában mindig zörgette a lábosokat. „Siess azzal a mesével, papa, mert elkésünk az estélyről!” Ő mindig estélyre akart menni, de én nem siettem a mesével, mert jó volt így, a gyerek nedves fejével az ölemben. „Miről meséljek?” A gyerek kinyitotta a szemét. „Most megint a fáról akarok hallani.” Úgy nézett, hogy nem is a mesére gondoltam, hanem arra, milyen jó lenne, ha tényleg a gyerekem lenne, s itt feküdne az ölemben. „Jó, akkor mesélek a fáról, csak hunyd be a szemed és hallgasd. Egyszer volt, hol nem volt, volt egyszer egy fa. Ennek a különleges fának volt egy levele. Ezer. Persze ez a levél, amelyikről én mesélek, egészen különleges levél volt, mert nem olyan volt, mint a többi levél. A fa, amelyikről mesélek, elátkozott kertben állt. Nem ismerte senki ezt a kertet, csak tudták, van valahol egy ilyen kert. De hiába kutattak, nem találták. Pedig sok nyomozó szaglászott utána. És rendőrkutyákkal is kerestették. Maradj nyugton! Az utcáról nem lehetett látni. Még repülőről sem. De mi tudtuk, hol kell bemenni. Egy bokor mögött volt a titkos alagút bejárata. Az alagúton, az utcáról, a kertbe! Ebben a titkos alagútban denevérek laktak. Azért voltak ott, hogy a kertet őrizzék. A denevérnek büdös a teste. Mi mégis elindultunk, mert tudtam, csak annyit kell kiáltani nekik: Denevér, denevér, zsákban van a bőregér! Kiszórom a mákot, bevarrom a zsákot! Ettől a denevérek elrejtőztek az alagút legsötétebb sarkába. Mert elemlámpát is vittünk, fókuszosat. De akkor még nem volt szabad az út, mert jöttek a polipok. Reflektorból van a szemük. Ha valaki betévedt az alagútba, már úsztak is felé. Ezek kétéltű polipok és nagyon gyorsan úsznak a levegőben is. Éjjel kijönnek a barlangokból, de akkor nem használják a szemüket, mert titokban akarnak maradni. Szóval, ha valaki betéved, akkor oda! és átkarolják, és addig szorítják, tekerik, amíg van benne élet. Ahogy mentünk a barlangban, teli volt a föld csontokkal. Mert sokan betévedtek már ebbe a barlangba, de a kertbe nem jutott ki senki. Erre nem számítottunk. Azt hittük, ha a denevéreket legyőzzük, akkor már szabad az út.” A nagymama egész nap feküdt az ágyon és savanyúcukrot rágott. A töltött savanyúcukrot kettő negyvenért vette a közértben. A savanyúcukrot én is nagyon szerettem, mert az ember szopogatta egy ideig, csúsztatta ide-oda a szájában; forgattam a nyelvemmel, aztán hirtelen ráharaptam, s akkor kibuggyant belőle a málnaízű töltelék. A nagymama mindig maga ment a boltba a savanyúcukorért. Hatszor tíz dekát kért. A hét minden napjára, de pénteken böjtölt. A cukroszacskókat betette a párnája alá. A párna alatt elolvadtak a cukrok, és összeragadtak és beleragadtak a zacskóba. Ha aztmondta, vehetek belőle, néha hármat is sikerült kitépnem. De volt olyan is, hogy hiába kértem. „Nagymama, adjál cukrot!” „Nem adok!” „Nagymama, adjál cukrot!” „Nincs.” „Nagymama, ne hazudj!” „Mondom, hogy nincs, elfogyott, de ha lenne is, akkor sem adnék. A cukortól tönkremennek a fogak. Nem teheted tönkre a fogaidat. A fogak életfontosságúak!” Az ágyon fekete ruhában feküdt, mert a nagypapa meghalt. Amióta a nagypapa meghalt, a nagymama nem főzött. Zsíros vagy mustáros kenyeret ettem, ő a cukrot rágta. De éjjel nem aludt, hanem az ablaknál állt, mert azt mondta, hazajön a nagypapa, de előre nem lehet tudni, mikor. A nagypapa sokat mesélt nekem. Nem igazi meséket, hanem az életről. „Most az életem boldogságáról fogok mesélni.” És elmesélte azokat az eseteket. Vagy azt mondta: „Most arról mesélek, hogyan menekedtem meg a haláltól. Egyszer, ezerkilencszáztizenöt január harmadikán járőrbe mentünk a huszárjaimmal. Aznap nagy köd volt Szerbiában. Ahogy mentünk, furcsa lódobogást hallok. Gondolom, ez a mi lovaink dobogása, de a vastag köd megkettőzi a hangokat, s ezért hallom úgy. Ám néhány pillanat múlva kibomlanak az idegen lovasok a ködből. Olyanok voltak, mintha csak árnyékok lennének, de aztán gondolkodásra sem maradt idő. Olyan közel kerültünk egymáshoz, hogy ha a ló nem lenne okosabb állat az embernél, bizony össze is ütközhettünk volna. Ágaskodtak, nyerítettek. Az a kutya szerb már elő is rántja a kardját. Kirántom én is! Összecsaptunk. De ő volt előnyösebb helyzetben, mert magasabban állt, valami emelkedőn. Én szúrok, ő suhint – s ha a nyeregben össze nem húzom magam, rögtön lerepült volna a fejem. Így a fövegemet vitte el. Na, gondoltam, most végem. De akkor odaszökkent az egyik huszárom. Mire a kutya szerb fölemelhette volna a kardját, hogy most felülről csapjon lefelé – bizony kettéhasított volna lovastul! –, már az én huszárom le is nyisszantotta a fejét.” A nagypapa, amikor ezt mesélte, úgy nevetett, hogy a műfogsora beleesett a szájába. Mindig visszatolta és rendesen a helyére igazgatta a fogát. „Ez volt az első megmenekülésem. Vagy az, hogy megszülettem. Megsegített az Isten. Aztán Fiuméban, éppen a születésem napján. Ezerkilencszáztizenhatban, ősszel, pontosan november tizedikén. Elöl ment a Prinz Eugen, mi meg utána. De alig haladtunk egy órácskát, egyszer csak lövés! A Prinz Eugen két léket kapott és szépen elsüllyedt. Mindenki belefulladt a tengerbe. Mi meg nyugodtan hajóztunk tovább, egészen addig, míg ki nem kötöttünk Durresiban. De végig az úton volt a hónom alatt egy csúnya kelés, nem akart kifakadni, és nem tudtam leengedni a karom. Ott meg várt a kolera, mindenki megkapta, de én abból is kigyógyultam. Pedig Fiuméban én is a Prinz Eugenra akartam szállni. Bizony. És a kelés miatt még úszni sem tudtam volna, de még ha tudok is! Isten nem engedte, mert engem segített. Láthatod, itt vagyok. Nyolcvannégy éves. Nagy idő! De aztán még sok minden történt. A negyedik emeletről kidobtak egy karos gyertyatartót. Már harmadik napja hajtottak minket, pedig már akkor sem voltam fiatal. Erőltetett menetben, mert a sarkunkban jönnek az oroszok. Napjában ha kétszer kaptunk egy kis pihenőt. De még arra sem volt ideje az embernek, hogy szarjon. Mindenki ott dőlt össze, ahol éppen megállt. Egyszer, ahogy heverek az úton, a saalfeldi erdőben, nézem a földet, hiszen jártam én itt ifjúkoromban, milyen érdekes, mert akkor egész más járatban voltam itt, arra gondolok, milyen jó, puha föld ez. Éppen arra való, hogy visszavegyen engem, hiszen visszatértem. Itt maradok, itt a helyem benned, gondolom, innen nekem már nem szabad fölállnom, gondolom.” Nagyapa, amikor ideért a mesében, mindig fölemelte a fejét és úgy ordított, hogy fekete lett a szája. „Aufstehen! Schnell! Los! Schnell! Los!” Nagy szünetet tartott és visszasápadt. „Azt gondolom ott a földön fekve, ordítozz csak, nekem te már hiába ordítozol, én már visszaadtam magamat a földnek. Látod, ilyen hiú állat az ember. Azt hiszi, maga rendelkezik az életével. Mintha az élet az ő akaratának dolga lenne. Ó, dehogy! Mert hiába gondoltam ezt, minden máshogy történik. Megáll fölöttem a német. Warum stehst du nicht auf mein lieber Jude? Nagy nehezen fölnézek rá. Látom, már kihúzta a pisztolyát. Na, akkor rögtön vége. De azt akartam, azt akartam, hogy ne az ő, az én akaratomból legyen. Kérlek szépen, lőjél le engemet! De nem lőtt. Visszatette a pisztolyát. Nézett. Okos, barna, szelíd szeme volt, mint egy kutyának. Leköpött. Aztán jól belém rúgott kérlek, és ment tovább. Isten így mentette meg az életem. Ott hagyott az úton, éljek.” Amikor a nagypapa már meghalt, a nagymama mindig eloltotta a villanyokat, leült az ágyamra és mesélt. Nem szerette, ha pazaroljuk az áramot. Egyszer azt kértem, az anyámról meséljen. De arra várt, hogy aludjak el. Jobban szerettem a kitalált meséket. Ha én voltam a papa és lefektettük a gyerekeket, mindig kitaláltam valamilyen mesét. Az a mese a fáról úgy folytatódott, hogy vettünk két botot. „De jöttek is a polipok! Száz. Minden polipnak ötven karja volt. Suhintottam! Látták, nem tudnak mit kezdeni velünk! És több se kellett, be a kertbe! Nézhettek utánunk! De mi is néztünk ám! Mert ez a kert teli volt fával. De egészen különleges fák! Volt ott mindenféle, ám egyikről se lehetett tudni, hogy milyen. Amelyikről azt hittük volna, hogy barack, arról lógott szilva, cseresznye, meggy és még szőlőfürtök is. Annyit ehettünk, amennyi belénk fért. De azt a fát, amelyikről mesélni akarok, csak később vettük észre, hogy van.” De nem meséltem tovább. Egy idegen fej aludt az ölemben. Magam sem tudtam, hogyan kerülök ide. Félig nyitott száján egyenletesen szívta a levegőt. Valahol, messze, megállt egy autó, de tovább járatta motorját. Mintha magamat láttam volna aludni az ölemben. Jó lett volna odahajtani a fejem a feje mellé, hogy én is aludhassak vele. Felemeltem a tenyeremet a homlokáról óvatosan. Megérezte, moccant, összecsukódott a szája. Most az orrán még hangosabban szedte a levegőt. Annak az autónak a motorja zúgott kinn az utcán. Szerettem volna, ha nekem is ilyen homlokom lett volna, de az én homlokomba mélyen belenőtt a haj, s ezt szégyelltem. Éva még mindig a lábosokat kaparászta kinn a konyhában. A meleg megszorult, szellő sem mozdította. A fényfoltok mégis reszkettek, kiszámíthatatlan ütem. A homlokán is mozgott egy foltocska, belevilágított a hajába, aztán visszacsúszott. Már bántam, hogy elvettem onnan a kezem. Szerettem volna újra érezni, hogy kezem a homloka. „Miért nem mesélsz neki?” „Elaludt. Nem játékból, tényleg elaludt.” Éva a polcra tette a lábost. A polc egy deszkalap, két ág között, de konyhaszekrénynek neveztük. Ha megrúgtuk az ágat, a lukas lábosok leestek. Akkor mindig azt mondta: „Papa, leszakadt a konyhaszekrény, igazán itt az ideje, hogy megjavítsd!” De most nem estek le a lábosok, pedig amikor mellém csúszott, hiába vigyázott, megrúgta a bokrot. Érezhettem a szagát. Mintha nem is a fények, a bőre reszketett volna. „Az estélyre kell mennünk!” Kis fürdőnadrág volt rajta és melltartó fodrokkal. De hiába húzkodta, a melltartóba még nem nőtt bele a melle. Az estélyre mindig kimásztunk a bokrok alól, a rózsaszín tüll földig lógott, és azt mondta, hogy ékszereket is visel. „Sok ékszert nem szabad. Mindig csak kevés ékszer legyen a nőn, de az drága legyen és legyen jól megválogatva, tudod?” Mindenki őt nézte. Hosszú szoknyáját két ujjával könnyedén fölcsippentve táncolt. „Csillárok világítanak! Kristálycsillárok!” De nem volt kedvem kimászni az estélyre. Most egyszerre érezhettem a két test érintését, súlyát. „Inkább szerelmeskedjünk!” És átöleltem. A számban éreztem a szagát; azt a szagot, amit a gyerek száradó hajában és a házukban is. „Hogyan?” Hanyatt dőltem, s velem dőlt a teste. Most meg kell csókolni, most meg kell csókolni. „Így.” Hasamon meztelen hasa. Ágyékomon a gyerek meleg feje. De fenn a kertben kiáltozni kezdett az anyjuk. „Gáboréva, kia vízből! Gáboréva, kia vízből! Gáboréva, kia vízből!” Mert az anyjuk azt hitte, hogy még mindig a medencében vagyunk. Éva beleharapott a nyakamba. Néztük egymást. Én megdörzsöltem a harapás helyét, pedig nem akartam és nem is fájt. Az anyjuk a teraszon állt, abban a pongyolában, amit egyszer levetett. És meztelenül átment a szobán, pedig ott játszottunk. Hiába vártam, mikor sétál meztelenül újra. Az volt az érdekes, ha vártam valamire, akkor az soha nem történt. Játszottunk úgy is, hogy én voltam a gyerek, és akkor Gábor volt a papa. Ebben az volt az érdekes, hogy ő egészen máshogy viselkedett. De vacsora után, ha lefektettek, ő is mesélt. Ha szerelmeskedtek, akkor le kellett hunynom a szemem.