ATHENAEUM

BUDAPEST

Copyright © 2014 by Gwenda Bond

Hungarian translation © Robin Edina, 2015

ISBN: 978-963-293-491-4

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Jenn-nek, karrierem porondmesterének és barátomnak,

sőt mindazoknak is, akik nem félnek merész álmokat dédelgetni.

Rátettem lábamat a drótkötélre, amely a fagerendákkal párhuzamosan feszült magasan a levegőben. Legújabb mutatványom egy egész sor balett ihlette mozdulatot is magában foglalt – három lassú, de igencsak bonyolult piruettben érve el a csúcspontot –, és a pajta volt a legjobb hely a gyakorlásra. Ha még ma sikerül kidolgoznom ezeket a mozdulatokat, akkor családi utazócirkuszunk következő műsorában már be is mutathatom a tudományom – előadás minden pénteken és szombaton, csupán tizenkét dollár belépti díj fejében.

Mielőtt megtettem volna az első lépést, lepillantottam a harminclábnyi mélységben Samre, aki csak az imént látott hozzá a bokszok kipucolásához. Szerény véleményem szerint, ez volt Sam legfontosabb feladata anyám hatalmas fehér lovainak gondviselőjeként.

– Sam, siess már! – kiáltottam le neki. Undorodva fintorogtam, amint megcsapta orromat a trágya, a széna és a lovak verejtékének erős, átható szaga. – Légy szíves! Förtelmes bűz van idebenn.

– Úgy tudom, gyakorolnod kellene – válaszolta, és alkarjával kisöpörte túl hosszúra nőtt szőke haját a szeméből. – De ha ennyire elviselhetetlennek találod, tarts szünetet, és gyere vissza később!

Sam tavaly csatlakozott hozzánk. Már teljesen megszoktam a jelenlétét, úgy éreztem, mintha a saját bátyám volna, nem is az unokatestvérem. Sőt, még ahhoz a felettébb bosszantó szokásához is sikerült hozzászoknom, hogy mindig igaza van.

A nyitott hátsó ajtón beáradt a késő délutáni napfény, szomorúan természetes reflektorként kísérve az orrfacsaró, kellemetlen büdösséget.

– Fogadni merek, hogy a Cirque American nem bűzlik ilyen szörnyen – jegyeztem meg.

– Azt sohasem fogjuk megtudni – felelte Sam. – De biztosíthatlak, hogy a lótrágya szaga mindenhol ugyanolyan.

Erre már nem válaszoltam semmit.

A Cirque American. Már maga a név is hihetetlenül elbűvölően hangzott – A-me-ri-kááán –, az utolsó szótag csengése régimódi, igazi grandiózus hangulatot ígért. A cirkusz pénzügyi háttere sem számított éppen megvetendőnek, hiszen a tulajdonos, Thurston Meyer valódi milliárdos volt. A Cirque vadonatúj attrakcióként járta az országot, műsora elsősorban felnőtteket, nem gyermekeket vonzott: nem szerepeltek benne bánatosan bólogató elefántok, dühös nagymacskák, csakis régimódi káprázatot és minden logikát meghazudtoló mutatványokat kínált egy hatalmas sátorkupola alatt. A szakma sok hírneves családja csatlakozott a produkcióhoz. Habár apám történetesen a földkerekség legjobb kötéltáncosának számított, még sohasem kaptunk felkérést, hogy egy ilyen monumentális műsorban lépjünk fel. Egészen mostanáig.

Apa pedig kerek perec visszautasította az elképesztően remek ajánlatot.

Parányi cirkuszunk már a végső összeomlás szélére sodródott. Még Bámulatos Emil neve – ahogyan apámat a porondon ismerte a publikum – sem volt elegendő többé. Egy turné rengeteg pénzt igényelt, és mostanában nyilvánvalóvá vált, hogy nem sikerül elég jövedelemre szert tennünk. Anya is szívesen csatlakozott volna a Cirque társulatához, de nem szállt szembe apámmal, amikor az nem volt hajlandó beadni a derekát. Nagyanyám, aki hajdan briliáns trapézművészi és kártyajósi karriert futott be, ám most már csupán Sam és az én terelgetésemmel töltötte nyugdíjas napjait, apa pártját fogta. Sam még csak nem is vette magának a fáradságot, hogy szavazzon.

Kicsiny családunk végre kapott egy kiváló lehetőséget. Rajtam kívül azonban senki sem volt hajlandó küzdeni érte.

A családi kupaktanács után, amikor is apám kihirdette a döntését, Nan ragaszkodott hozzá, hogy azonnal kikérje drágalátos tarot-kártyái tanácsát. Rögtön belevágott mindenféle halandzsába, holmi „rossz vért” meg „régi fenyegetéseket” emlegetve.

– Nem szükséges tovább feszegetni a témát – csitította apám, és kezét megnyugtatóan nagyanyám vállára tette. – Mi, a Bámulatos Maronik sohasem fogunk olyan helyen fellépni, ahol együtt kellene dolgoznunk a Repülő Garciákkal.

Elképedt tekintettel bámultam rájuk. Még csak nem is sejtettem az okát ennek az őrült, régi ellenségeskedésnek. A Repülő Garciák egy trapézartistákból álló, latin-amerikai származású művészcsalád volt, éppolyan legendásan tehetséges, akárcsak mi magunk, ám sokkal sikeresebb. Hosszú évtizedek óta nem keresztezték egymást az útjaink, és tudomásom szerint a nagymamám sem lépett fel soha még a közelükben sem. Időnként azonban fel-felbukkant a Garcia név, és újra felhívta a figyelmem, hogy bizony továbbra is mindnyájunknak ragaszkodnunk kell az ősi családi viszályhoz, mégpedig kérdés és akadékoskodás nélkül.

Nos, jelenlegi szorult helyzetünkben ennek az égvilágon semmi értelme nem volt számomra. Tudtam jól, hogy hamarosan egész évre Indianában ragadunk, pénz nélkül, félbeszakítva a turnét, és elveszítjük az utolsó esélyt is, hogy újult dicsőséget szerezzünk a Maroni névnek. Apa valószínűleg egy gyárban köt ki, anyám pedig kénytelen lesz beülni egy íróasztal mögé, hogy telefonhívásokra válaszoljon, ahelyett hogy Bámulatos Vonyaként csupán hangja és pár kézmozdulat segítségével kommandírozná fenséges, hófehér paripáit a porondon – lovas szuperhősnőt idéző jelmezében.

Már a gondolatra is rosszullét kerülgetett, hirtelen elszédültem, ami persze sohasem jelentett jót ilyen magasan a levegőben.

Már egy ideje törtem a fejem, miként változtathatnék a dolgok alakulásán. Tisztában voltam vele, hogy a Cirque beköszöntő szezonja hamarosan kezdetét veszi, Meyer ajánlatának határideje is lejár, így hát nem várhattam tovább. Megpördültem a drótkötélen, és könnyedén a falhoz szögezett létrához szökkentem. Apa soha nem vétett el egy lépést sem. Én sem engedhettem meg magamnak, ha kedves volt az életem.

Lecsusszantam a fokokon, és odakiáltottam Samnek:

– Anya és apa elment abrakért, ugye? Nan pedig velük ment, hogy bevásároljon?

Sam egy pillanatra sem hagyta abba a trágyatakarítást a pajta túlsó végében.

– Úgy van – felelte.

Az legalább kétórás kiruccanást jelent. Tökéletes.

Már korábban bepakoltam egy farmert és pár másik holmit egy tengerészkék kisbőröndbe, amely régen a nagyanyámé volt. Most villámgyorsan felhúztam a nadrágot a gyakorlóharisnyámra, hétköznapi papucsomat kedvenc flitteres, piros lábbelimre cseréltem, azután egy rövid kattanással, elégedetten lezártam a bőrönd tetejét.

– A mihamarabbi viszontlátásra! – búcsúztam, és felemeltem a földről. Mélyen beszippantottam a friss, tiszta levegőt, miközben óvatosan kilopóztam az istálló nyitott ajtaján át a hűvös koraestébe. Eljött a pillanat.

Először el kellett haladnom a szomszédaink kukoricaföldje mellett, hogy kiérhessek a főútra. Az út két igényemet is kielégítette: megfelelően sűrű volt rajta a forgalom, és éppen elég fa övezte, hogy elrejtőzhessek, amíg egy biztonságosnak látszó fuvarra várakozom. Nem állt szándékomban bepattanni az első teherkocsiba vagy furgonba, amely elrobog az orrom előtt. A merészség ugyanis nem egyenlő az ostobasággal. A kettő éppen úgy ég és föld, mint a zuhanás és a repülés.

Egy széles fatörzs mögé bújva figyeltem az elsuhanó forgalmat, és magamban imádkoztam, hogy ne legyen szükség az éjszakára bepakolt holmikra. Nem volt ismeretlen tapasztalat számomra, hogy a csúcsszezonban egy lakókocsiban éljem a mindennapokat. A kempingezés azonban távol állt tőlem. Végül felbukkant a láthatáron egy kék színű, háromajtós kiskocsi, amely egy hajszálnyival sem lépte túl a sebességkorlátozást. A szürkületben még éppen ki tudtam venni egy nő tupírozott bozontját a kormány mögött.

Felkaptam a bőröndöt, hátrahagytam a rejtekhelyem, és átugrottam az árkon az út széléhez. Azután szabad kezemet a magasba emelve lecsaptam a képzeletbeli rajtzászlót.

Felvillantak a féklámpák, amint az autó hirtelen megállt előttem.

Villámgyorsan odaszaladtam, hogy kinyissam az ajtót az utas oldalán.

– Köszönöm, köszönöm! – hálálkodtam, miközben alaposan szemügyre vettem a nőt, hogy teljesen meggyőződjek arról, nem egy sorozatgyilkossal hozott össze a balszerencse. Harmincas éveinek elején járhatott, és bodorított hajtincsek valóságos tömege ölelte körül kedves, fáradt arcát, amelyen jóval több sminkre számítottam volna. Éppen olyan ártalmatlannak látszott, akár egy barátságos csődület. A bőröndöt a hátsó ülésre löktem, és beültem a kocsiba.

– Egészen rendkívüli a frizurája – közöltem.

A nő nem állhatta meg mosolygás nélkül a megjegyzésem, szemöldöke azonban a magasba szökkent.

– Hány éves vagy? – érdeklődött.

Tizenhat.

– Komolyan tudni akarja? – kérdeztem.

Nem válaszolt.

– Tizennyolc. – Ezt akarta hallani. – Jules a nevem.

A nő elgondolkodva kocogtatta ujjával a kormánykereket, úgy ráncolta a homlokát, mint aki időközben rádöbbent, hogy autóstoppost felvenni az úton – még egy ilyen szőke, piros papucsos kis fruskát is, mint én – nem a legbölcsebb ötlet.

– Egyetlen autót sem látok a környéken. Talán bajba jutottál?

– Tulajdonképpen nem. Csak fuvarra van szükségem. – El kellett jutnom a kamionos pihenőhöz, mielőtt a szüleim észreveszik az eltűnésemet, mert különben nem válik be a tervem. – Azt hiszem, jobb lesz, ha most elindulunk.

Sebességbe tette az autót.

– Hol tegyelek ki?

– Esetleg a 85-ös lefordulónál lévő benzinkútnál? – vetettem fel. Ez bő negyvenöt percnyi autóutat jelentett.

Hosszú, töprengéssel teli pillanat következett.

– Nem esik útba, de rendben.

Felvillantottam legragyogóbb, színpadi mosolyomat. A nő döbbenten összerezzent. Jól van. Belátom. Talán egy teljes nézőközönségnek szüksége van egy ekkora mosolyra, de egy személynek nincs. Sietve lejjebb kapcsoltam normál fokozatra.

– Egyáltalán mit keresel idekinn az út mellett? – kérdezte.

Nem láttam értelmét, hogy hazudjak neki.

– Megszöktem otthonról, hogy csatlakozzam a cirkuszhoz.

Csupán néhány nappal szólóban elkövetett autós kiruccanásom után máris ott ültem túlméretezett, vénhedett lakókocsink hátsó ülésén családunk többi tagjával, amint nehézkesen bedöcögtünk a Cirque American zöld fűvel borított birtokára Florida államban. Csigalassú tempóban haladtunk, szinte csak vánszorogtunk előre, mialatt apa átnavigált a többi lakókocsi és utánfutó sűrűjén. Alig bírtam elhinni, hogy tényleg, valóban megérkeztünk.

Nan hol jelentőségteljes és neheztelő pillantásokkal sújtott, hol tudomást sem vett rólam. Dühös volt rám, amiért szökevény mutatványommal végül cselekvésre kényszerítettem az apámat. Sikerült – ez volt a lényeg. Amikor felhívtam a benzinkút kamionos pihenőjéből, és elmagyaráztam, hogy meg kell ragadnunk ezt a lehetőséget, máskülönben a családunk szétszakad, nem szűnő mély meglepetésemre apám alig hadakozott. Bizonyára maga is belátta, hogy kihalásra vagyunk ítélve, ha most nem lépünk. Teljesült hát a kívánságom. Huszonnégy órán belül mindent elrendeztünk, hogy Sarasotába utazhassunk, a Cirque téli szállására, ahol minden artista összegyűlt, hogy gyakoroljon, és az előszezon ideje alatt összeállítsák a műsort.

Későn érkeztünk, csak pár nappal az előtt, hogy a társulat nekivágott volna a három hónapos turnénak, amely május közepétől egészen augusztus második hetéig tartott. Anya lovainak érkezését másnapra vártuk. És akkor mi van, ha alig értünk ide időben? Hiszen végül is megjöttünk. Igazság szerint bármiféle „rossz vér” vár is ránk ezen a helyen, még mindig csekély árnak tartottam.

Apám megállította az autót, én pedig kiszálltam. A fülledt, párás levegő – egészen más, mint Indiana kíméletlen, poros hősége – szoros ölelésbe vont, mialatt szemügyre vettem új szomszédaink szállását. Sokan élnek abban a hitben, hogy az összes nagy cirkusz vonattal járja a vidéket, de ma már csak a Földkerekség Legnagyobb Cirkusza utazik vasúton. Ők voltak a legfőbb riválisaink, és a tapasztalat azt bizonyította, ha autóval utazunk, többnyire más városokban verhetjük fel a sátrunkat. Ezekben a mobil otthonokban utazgatunk egész nyáron.

Apa is lemászott a lépcsőn, azután megállt mellettem; vékony, alacsony termetű férfi volt, de szálegyenes derékkal. Tehetségéhez méltó kecsességgel mozgott.

– Idetartozunk – jelentettem ki. – Neked is érezned kell.

Vonásain feszültség tükröződött, amikor válaszolt.

– Julieta, te hoztál ide minket, de légy óvatos! A Garcia család és nagyanyád között… régi sérelmek feszülnek. Csúnya pletykák. Ne említsd neki, mennyire boldoggá tesz téged ez az egész! Csak még jobban felzaklatná.

– Megígérem. – Szélesre tárt karral körbepördültem. – Duplán is megígérem, ha most kaphatok pár percet, hogy elmenjek körülnézni.

– Édesanyád… – kezdte apám.

– Még mindig haragszik rám, de túl lesz rajta. – Kaptam tőle egy alapos fejmosást, orosz szóáradat kíséretében, miután felvettek a kamionos pihenőnél. – Meglátod, apa. És Nan is. Ez a helyes lépés.

– A te érdekedben remélem, hogy a múlt továbbra is a múltban marad. – Ám apám, hangjából ítélve, ezt erősen kétségesnek érezte.

– Felejtsd el a múltat! – vetettem hátra a vállam fölött. A kissé hosszúra nőtt fűszálak csiklandozták a bokámat, amint elindultam. – Inkább tárt karokkal fogadd a jövőt!

Felfedező körutam során igyekeztem bejárni az egész területet, és néhány perc után újonnan felállított gyakorlóterek egy csoportjához érkeztem. Megpillantottam egy tágas istállót és futtatót is a lovaknak, számos jókora pajtát és raktárépületet, továbbá talán egy maroknyi földszintes épületet, amelyek az egykori cirkuszi sátrak régi stílusát idézték. Az épületek oldalán vörös, fehér és kék csillagok közepette ott díszelgett a társulat logója: Cirque American – a szavakat arany színnel körvonalazták, amely némi varázslatos bűbájt sugárzott, ám korántsem volt ízléstelen.

Rettentően furdalta oldalamat a kíváncsiság, nagyon szerettem volna bekukkantani az egyik parádés gyakorlóépületbe. Először is óvatosan megbizonyosodtam, hogy senki sincs a közelben, aki visszatarthatna, azután gyorsan beosontam a következő nagy raktárba, amely az utamba akadt. Szép lassan, vigyázva becsuktam magam mögött az ajtót, és előrelopóztam a bejáratot övező sötét árnyak közé. Papucsom egyetlen neszt sem ejtett a padlóburkolaton, hacsak nem éppen azt akartam.

Ami nyilvánvalóan eszemben sem volt. Különösen miután ráébredtem, hová kerültem.

Reflektorfények világították be az épület másik felét. Pillanatnyi helyemről minden részletet tökéletesen láthattam. A kötélzet szilárd, fekete rúdjai a mennyezetről lógtak lefelé, mélyen alatta pedig egy hatalmas háló feszült kissé oldalra döntve. Még sosem láttam trapézmutatványt élőben, a saját szememmel. Ám Nan és én rengeteg videofelvételt megnéztünk, és figyelmesen hallgattam, amint részletesen ecsetelte az előadás egyes elemeit. Értett hozzá, hiszen hajdan maga is tehetséges művésznek számított.

A trapéz hirtelen mozgásba lendült. Önkéntelenül is több lépést tettem előre, előcsalogatott a kínálkozó lehetőség, hogy életemben először végre élőben is láthatok egy hús-vér légtornászt.

Az artista egy fiatal srác volt – sötét hajú, izmos testalkatú és nagyjából velem egykorú –, szilárd kézzel markolta a trapéz rúdját, erős lábával elrugaszkodott, mire a teste kecses mozdulattal a magasba lendült. Vízben suhanó cápára emlékeztetett, éles pengeként hasította a levegőt; egy test, amely a valóságból kiszakadva röppen az álmok birodalmába. Bárki volt is, értette a dolgát.

Tulajdonképpen olyannyira értett hozzá, hogy szemernyi kétségem sem maradt, kit látok a szemem előtt: a Garciák egyikét.

Tettem még néhány lépést előre, bár alig voltam tudatában, mit teszek. Véletlenül utamba akadt a lehetőség, hogy kémkedhessek valaki után, akit a nagymamám bizonyára az ellenségünknek bélyegezne meg, és minél jobban ki akartam használni.

A srác előre-hátra lengett a trapézrúdon, lábának minden erőteljes rúgásával egyre nagyobb lendületet nyert. Hirtelen eltöprengtem azon, hogy vajon miként képes kordában tartani azt a rengeteg energiát, amikor éppen nem a levegőben tornászik. Semmiféle háttérzaj nem zavarta meg a tökéletes csendet, még a légkondicionáló is néma maradt, mintha visszafojtotta volna a lélegzetét, így hát tisztán hallottam, amint a levegő élesen elsüvít a tagjai mellett, miközben egyre gyorsabban lengett. Utolsó rugaszkodásával egészen magasra röppent a bal oldalon, és amikor már kifelé lendült, egyszer csak elengedte a rudat, és pörögni kezdett, térdét szorosan a mellkasához húzva.

Egy pörgés…

Kettő…

Még egy harmadik és…

Egy negyedik is.

Negyedszer is megfordult a magasban, az utolsó pillanatban előrenyújtva a karját, mint aki a fogó keze után kap, már ha történetesen lett volna ott egy. Csakhogy egy hajszálnyival mégis lassabb volt a kelleténél. Éppen eleget tudtam a trapézművészetről, hogy könnyedén oda tudjam képzelni helyére a fogót, és felfogjam, hogy ennek a srácnak kis híján sikerült végrehajtania a trapéz történelmének egyik legnehezebb mutatványát, ha csupán egy icipicivel hamarabb nyújtja fogásra a kezét. Csupán a másodperc parányi töredékével maradt le a megfelelő pillanatról. Hihetetlenül közel került, hogy véghezvigyen egy mozdulatsort, amelyet csupán nagy ritkán kíséreltek meg – pláne nem sikeresen –, még a legkiválóbb légtornászok is. A legendás négyszeres halálszaltót.

A srác lehuppant a hálóba, én pedig továbbra sem mozdultam. Hirtelen elfogott a vágy, hogy mondjak neki valamit, bár erősen haboztam, hogy csupán egy egyszerű köszönésnél maradjak, vagy kérdezzem meg, hogy sikerült-e valaha is végrehajtania a négyest. Akkor azonban mindkét karjával püfölni kezdte a hálót, kitöltve rajta csalódott, tehetetlen dühét.

Ezt jelként fogtam fel, hogy ideje lelépnem a színről. Sarkon fordultam, és sietve kiosontam az ajtón, éppen olyan hangtalanul, mint ahogyan beléptem.

Képtelen voltam elhinni, hogy egyáltalán felmerült bennem a barátságos csevej gondolata. Lángba borult az arcom, amint lepergett lelki szemeim előtt, hogyan is alakulhatott volna a helyzet, ha észrevesz, miközben hívatlanul leselkedem utána. Egy dolog biztosnak tűnt: ha valóban Garcia, egyetlen porcikám sem kívánta, hogy viszálykodjam vele. Inkább minél többet akartam tudni róla. Közelebb szerettem volna kerülni hozzá, bár magam sem értettem a valódi okát. Talán az ambíciója vonzott. Merész vállalkozás volt megkísérelni a négyes szaltót.

A Cirque társulatában kétségkívül nem én voltam hát az egyetlen, aki merész álmokat szőtt. A végén talán még vetélytársakká is válhatunk.

Megmagyarázhatatlan módon kettőnk rivalizálásának gondolata cseppet sem segített máris vérvörös arcom pirulásán. A következő pillanatban viszont egy másik figyelemre méltó momentum zökkentett ki a gondolataimból, amikor is szemem elé tárult a nagy kupolasátor. Még a lélegzetem is elakadt. Már a gyakorlóépületeket is lenyűgözőnek találtam. Ez azonban még rajtuk is túltett.

Egy kisebb stadion méretű csíkos cirkuszi sátor magasodott az egyik dombon. Három tornya impozáns sziluettként rajzolódott az egyre sötétedő égboltra. Korábban csupán régi képeken láttam ehhez foghatót. Már tudtam, hogy az este folyamán ez a sátor lesz az érkezésünk tiszteletére tartott parti színtere; Thurston Meyer, a Cirque híres tulajdonosa ragaszkodott hozzá. Ez volt a létező legnagyobb kupolasátor, és a családunk hamarosan díszvendégként fog belépni az ajtaján.

Elárasztotta ereimet az adrenalin fékezhetetlen hulláma, amint felvillant előttem, mi mindent érhetünk el ezen a helyen, felsejlett a sikeres jövő, amely már csupán karnyújtásnyira áll tőlünk. Ha az iménti fiú valóban Garcia, és a négyszeres szaltót akarja megkísérelni, akkor bizony nekem is ki kell találnom egy álomba illő produkciót. Tekintetemet a fölém tornyosuló cirkuszsátorra emeltem, és eszembe jutott kedvenc hősnőm, Bird Millman, aki minden idők legkiválóbb kötéltáncosa volt – saját nem túlságosan szerény véleményem szerint. Fénykorában, az 1900-as évek elején hihetetlenül hajmeresztő mutatványokat hajtott végre: két magas épület közé kifeszített egyszerű dróton tipegett végig a városok fölött. Most, a grandiózus kupolasátor előtt állva, felpillantva az ég felé nyújtózó tornyokra, komolyan megfordult a fejemben, hogy talán én is véghez tudnék vinni egy hasonlóan döbbenetes produkciót. Valami hasonlóan veszedelmeset.

Minden előadásomon negyven láb magasságba kellett felmásznom, mégpedig háló nélkül, és számtalanszor gyakoroltam szabadban kifeszített kötélen. De vajon el tudom-e magam képzelni a cirkuszi kupolán kívül, több száz lábnyival magasabban, a valódi világ fölött? Még ha most igennel válaszolok is, álmaim mutatványának egyelőre valószínűleg kissé közelebb kell maradnia a földhöz. Aggodalmas szülők, aggodalmas tulajdonos, aggodalmas nézők. Először is be kell bizonyítanunk, hogy igenis idetartozunk.

Semmiben sem voltam olyan bizonyos, mint hogy helyesen cselekszünk.

Megráztam a fejem, hogy rendbe szedjem kavargó gondolataimat. Talán most őrültségnek tűnhetett az ötlet, hogy egyszer Bird nyomdokaiba lépjek, mégis olyan széles mosollyal siettem haza átöltözni az esti partira, hogy valósággal belesajdult az arcom.

Thurston személyesen vezetett minket a kupolasátorhoz. Porondmesteri szerepéhez illő szmokingját viselte, csokornyakkendőjét kioldotta, arca fel volt villanyozva, lesimított, barna hajkoronája alatt. A sátorhoz vezető úton nem csinált mást, csak végig a szüleimnek udvarolt. Nan természetesen nem tartott velünk. Nem volt hajlandó kitenni a lábát.

Amint a hatalmas sátorhoz közeledtünk, őrületes zeneszó üdvözölt minket a hangszórókból. Szépen kidolgozott, ékes álarcok sorakoztak a bejárat mellett felállított asztalon. A gondosan festett, flitterrel és gyönggyel díszített remekművek bizonyították, hogy bőrből és egyszerű papírmaséból is valóságos csodákat lehet készíteni. Akadt ott káprázatos színekben pompázó pillangószárny, zölden csillogó, csavaros venyige, aranyló arc fölé kunkorodó rókafül. Némely álarc egész ijesztően festett, sötétvörös vagy éjfekete színre festve, előremeredő tüskékkel vagy szarvakkal.

– Maszkabált rendeztünk – magyarázta Thurston. – A jelmezeseink egész este dolgoztak ezeken az álarcokon. Kérem, válasszanak egyet!

Nem bizonyult nehéznek a választás. Felpróbáltam a rókamaszkot, azután mégis a pillangóra esett a választásom. Végül is, egy kötéltáncosnak igazán jól jönne egy pár szárny, és még tetszett is, ahogyan a rések éppen úgy helyezkednek el, hogy a szemem a szárny bonyolult, szépen kidolgozott mintázatának részévé vált. A bőrből készült maszk kényelmesen simult az arcomra, két oldalon a levegőbe nyújtózva.

Anyám is talált magának egy lovat, az anyagot ügyes kezek úgy alakították, hogy egy paripa hosszú orrát utánozza. Vidám mosolyt vetett rám, hosszú, szőke lófarka mögötte suhogott. Rögtön leszögeztem magamban, hogy hivatalosan is bocsánatot nyertem.

Thurston aggályos homlokráncolással fordult az apámhoz.

– Emil, hát semmi sem nyeri el a tetszését?

Apa tekintete végigsiklott az asztal kínálatán, de egyik álarc után sem nyújtotta a kezét.

Sam sikeresen előhalászta a lehető legegyszerűbb fekete maszkot, és még így is szörnyen kényelmetlenül feszengett.

– Ne merj kinevetni! – mordult rám.

Mire természetesen rögtön kirobban belőlem a nevetés.

– Illik hozzád. Pont úgy nézel ki, mint Batman. Bárcsak találhatnék neked valahol egy köpenyt is! – Gyors pillantást vetettem körbe, mintha tényleg keresni akarnék egyet.

– „A gazemberek lángokban akarják látni a világot” – felelte bolondos, erőltetetten mély hangon. Kétségkívül egyik kedvenc akciófilmjéből idézett, amelyet jómagam sohasem láttam. – De köpeny nélkül.

– Ó, jaj!

Apa végül hajlandó volt felelni a továbbra is aggodalmasan homlokát ráncoló Thurstonnak.

– Inkább a saját arcomat szeretném viselni – mondta.

– Rendben – bólintott a tulajdonos. Minden bizonnyal megérezte az egyre növekvő feszültséget és a nagyon is valós fenyegetést, hogy mégis kútba esik a megállapodásunk, mert váratlanul félresöpörte az álarcokat az asztal egyik végén, és előhúzott egy köteg papírt a kabátja belső zsebéből. Pontosan tudtam, mi áll a szerződésben: a megállapodás kétéves kötelezettséget jelentett, apám lenne a cirkusz új sztárja, anyám a vezető műlovarnő, én pedig a ráadás. – Intézzük hát el gyorsan az aláírást, hogy aztán nyugodtan mulathassunk! – javasolta, azzal átnyújtott apának egy tollat.

Apám habozott, mielőtt elfogadta volna. Visszafojtottam a lélegzetem, hirtelen megijedtem, hogy végül mégis meggondolta magát.

Akkor anya így szólt:

– Táncolni szeretnék, Emil.

Szavai mögött valójában egészen más rejlett: Itt akarok lenni. Írd alá szépen a papírokat!

Apám meg is tette. Itt egy firka, ott egy firka. Kész. Átadta a tollat anyának, azután szigorú tekintetet vetett rám és Samre. Én máris szép lassan hátráltam a sátor felé, a parti irányába.

– A takarodó továbbra is érvényben van! – figyelmeztetett minket.

– Igenis, apa! – Magammal húztam Samet a sátor bejáratához. – Ki a legeslegjobb unokatestvér a világon? – kérdeztem.

– Batman?

– Én. – Azzal belöktem a ponyvaajtón, majd hirtelen megtorpantam.

A parti zűrzavara nagyjából a porond közepére tömörült. Minden berendezést eltávolítottak, a porond sávjainak kivételével. Nem voltak felállítva a széksorok, ahol a képzeletbeli publikum nézhetné az előadást, nem maradtak reflektorok sem, amelyek fénye eloszlathatta volna az árnyakat. A borongós félhomályba borult, nyüzsgő körben körülbelül százan táncolhattak szorosan egymás mellett, és néhány párocska különleges mozdulatokkal pörgött-forgott. Egy aprócska, madárcsontú nő felugrott a levegőbe egy férfi válláról, aki röptében elkapta – mindezt a zene ritmusára.

Legszívesebben azonnal bevetettem volna magam a forgatagba, de nem volt táncpartnerem. Sam, mint általában a korombeli srácok, nem akart táncolni. De hát úgyis nagy tömeg tolongott a porondon, pillangó álarc fedte az arcom, és máskor is táncoltam már egyedül. A tolongó tömegben elvegyülve még könnyebb is lesz. Mellettem Sam az italpultot kutatta a tekintetével, én azonban a porond felé vettem az irányt.

Közben igyekeztem tudomást sem venni a lépteinket kísérő baljós tekintetekről, és ahogyan az emberek félrehúzódtak a közelünkből. A rideg fogadtatást minden egyes lépéssel egyre nehezebb volt figyelmen kívül hagyni. Miért?

Lassítottam, majd hátrapillantottam a vállam fölött. Thurston éppen bekísérte a szüleimet az ajtón, és mély döbbenettel figyeltem, hogyan fogadják a közelben álldogáló emberek a belépésüket; sietve továbbálltak, vagy hidegen elfordították a fejüket. Nem folytattam utamat a táncparkettre, hanem megálltam egy csoport idősebb férfi közelében, akik nagyban iszogattak. Egyikük megvetőn a porba köpött. Közvetlenül mellettem.

Oldalba böktem Samet.

– Láttad? – Figyelmemet egy pillanatra megragadta a közelünkben egy csapatnyi srác, akik velünk egykorúak lehettek, de idősebbnek és irtó keménynek tettették magukat kezükben az elcsent sörrel. Nem is táncoltak. Bár az a javukra szólt, hogy legalább álarcot viseltek.

Sam dühödt tekintetét a földre szegezte.

– Úgy fogok tenni, mintha nem láttam volna.

Néhány másodperc leforgása alatt a fiúk olyan közel húzódtak hozzánk, hogy gyakorlatilag már a fejünk tetején álltak. Teljesen eltakarták előlem a kilátást. Legalábbis, amíg egy páran odébb nem álltak; egyikük belevetette magát a táncolók sodródó, tülekedő tömegébe, másik kettő pedig a kijárat felé indult.

Abban a pillanatban elhallgatott a zene, és hirtelen kiszaladt a számon:

– Nem értem, mi gondjuk van ezeknek az embereknek. – Akár fennhangon is kiabálhattam volna. A következő másodpercben újra megszólalt a zene, egy lassúbb tempóra váltva.

– Akkor én most inkább megyek is, és szerzek magamnak egy sört, mielőtt még kénytelen lennék összeakaszkodni valakivel – mondta Sam, és minden további nélkül elsétált. Reméltem, hogy csak tréfált a verekedéssel kapcsolatban. Ez volt az egyik ok, amiért elküldték hozzánk. Amikor a szülei visszavonultak a turnézó élettől, Sam nem tudott igazán beilleszkedni a szokványos iskolába.

Váratlanul egy erős kéz landolt gyengéden a karomon. A tulajdonosa így szólt:

– Táncoljunk! – Vigyorgó, ördögi maszk takarta az arcvonásait, és a mögötte rejlő barna szempártól elállt a szavam.

Ám csupán egyetlen pillanatra.

– Jól van – válaszoltam, és próbáltam nemtörődöm hangot megütni. Titokban azonban máris azon igyekeztem, hogy a magasságából és rövidre nyírt sötét hajából ítélve rájöhessek, vajon a korábban látott sráchoz van-e szerencsém.

Akartam, hogy az a srác legyen.

Szívem szaporább ritmusra váltott, tökéletes összhangban a zenével, miközben egyik karját a derekam köré fonta. Másik kezével megfogta az enyémet, és tangót imitálva bepörgetett a táncoló tömeg sűrűjébe, olyan lépésekkel, amelyeknek közük sem volt a tangóhoz. Évek óta táncoltam már a szüleimmel, ismertem a különbséget. Mégis hagytam, hadd vezessen kedve szerint.

Sötét színű farmernadrágot és puha, rövid ujjú, fekete pólót viselt. Kezem csupasz karját markolta. Meleg, izmos, mezítelen karját. Keze enyhén megszorította az enyémet, mire nagyot nyeltem.

Légy nemtörődöm! – emlékeztettem magam.

– Nagyon májusi zsengére vall az iménti megjegyzésed – közölte. – Nem meglepő, mivel az vagy.

Tisztában voltam vele, hogy lángra lobbant szememben az indulat. Ezt a tulajdonságot Nan mindig egy sárkány tüzéhez hasonlította, vagy Bette Davishez. Megpróbáltam lehiggadni, nem túl sok sikerrel.

– Bizonyára te magad lehetsz az – vágtam vissza –, hiszen még soha senki szájából nem hallottam ezt a kifejezést.

A szófordulat valójában a régi cirkuszok hagyományos szezonnyitó időpontjára utalt, és így nevezték a zöldfülű, új regrutákat, amikor első turnéjukra indultak.

– Tudod, mit jelent? – kérdezte a fiú. – Újonc, aki még nem ismeri a dörgést.

– Ó, ismerem én a dörgést! – Sokkal könnyebben felbosszantott volna, ha történetesen nem élvezem annyira a táncot. Ördögi partnerem korántsem volt kétballábas. Leginkább mégis arra lettem volna kíváncsi, vajon ez a bizonyos ördög a Garcia családhoz tartozik-e.

– Egyértelmű – válaszolta, és hirtelen hátradöntött –, hogy nem ismered.

Lélegzet után kapkodtam, majd felsegített. Amikor kiegyenesedtem, közelebb álltunk egymáshoz. Csupán néhány centi választotta el az arcunkat.

– Hétéves korom óta nem számítok májusi zsengének.

Sötét szeme az arcomat fürkészte.

– Ha nem volnál éretlen zöldfülű, pontosan tudnád, mi baja az embereknek. A puszta jelenlétetek.

Dühbe gurultam.

– Mégis miről beszélsz?

Akkor egy másik öltönyös srác lépett hozzánk, nyilvánvalóan nem érzékelte a feszültséget, mert félénk mosollyal megkérdezte:

– Szabad lekérnem a hölgyet?

A hangját hallva rádöbbentem, hogy az öltönyös ismeretlen egyáltalán nem fiú, hanem lány. Rövidre nyírt Pixie frizurát viselt, feltűnő, éles vonásait kiemelte a Phantom-stílusú maszk, amely csupán félig takarta el az arcát. Határozottan férfiöltönyben feszített – fekete, régimódi darab volt, széles hajtókával –, ajkán viszont halványrózsaszín rúzs csillogott.

– Ne most, Dita! – mordult rá a fiú.

Hirtelen úgy döntöttem, hogy kihasználom a menekülési lehetőséget.

– Igenis szabad lekérned – válaszoltam.

Könnyedén kihúztam kezem partnerem markából, és a Dita nevezetű lánynak nyújtottam. Meglepett pillantást vetett a srácra, aki úgy pislogott, mintha reflektort világítottam volna az arcába.

– Tudod hogy kell vezetni a táncban, ugye? – kérdeztem csendesen a lányt.

Sokatmondó vigyor ragyogott fel az arcán.

– Ilyen fiútesók mellett? Hát persze.

A srác tehát ennek a lánynak a testvére. Nem is értettem, miért könnyebbültem meg a hírtől. Hiszen az előbb májusi zsengének nevezetett, ami már önmagában is éppen elég felháborító volt, és csaknem biztosra vettem, hogy mindketten a rettegetett Garcia családnevet viselik.

Dita vezetésével távolabb táncoltunk.

– Ügyesen táncolsz – jegyeztem meg elismerően. Hiszek a dicséret erejében, de csak ha megfelel az igazságnak. Az emberek mindig tisztában vannak az erősségeikkel. Ahogyan a gyengeségeikkel is.

– Köszi. Az újonnan érkezők többsége kényelmetlenül érzi magát a társaságomban – vallotta be. – Azt gondolják… szóval, a lányok azt hiszik, hogy az öltözködésem miatt… – Elfordította a fejét, de közben egyetlen lépést sem vétett el.

– Az emberek túl sokat gondolkodnak. Ez az egyik legnagyobb hibájuk. Az öltönyöd csodaszép. És kimentettél a bátyád karjából. Nem kell a szomszédba mennie egy jó kis sértésért.

– Komolyan? Általában a másik bátyám szokott jeleskedni ezen a téren. – Módosított a tartásán, amint a zene újfent ritmust váltott, ezúttal gyorsabb tempóra. Talán salsa következik?

Felgyorsítottuk a lépéseinket, hogy tartani tudjuk az ütemet. Tekintetem a tömeget fürkészte, hátha sikerül megpillantanom Dita bátyját. Nem is volt nehéz észrevenni feltűnő ördögmaszkjában. Egy széken ült, előredőlve, két könyökét a térdére támasztotta. Integettem neki, majd rávillantottam egy megtévesztően ragyogó mosolyt.

– Miért csak most érkeztetek meg? A vastorkú testvérek közé tartozol? – érdeklődött Dita.

Eljött a pillanat, hogy megkapjam a választ a kérdésemre.

– Késői befutók vagyunk. Milyen mutatványban szerepeltek?

– Mi vagyunk a légtornászok.

Szóval, a bátyjával együtt egész biztosan a Garcia klán tagjai.

– Hűha! – mondtam. – A nagymamám is trapézművész volt.

Dita nagy szakértelemmel szlalomozott a párok között.

– Na és hogy hívják? – kérdezte.

Vettem egy mély lélegzetet. Azután kiböktem:

– Nancy Maroni. Hallottad már valaha a nevét?

Dita váratlanul megbotlott, és rátaposott a bal lábamra. Arcom fájdalmas grimaszba torzult. A jelek szerint Nan nem csupán összevissza halandzsázott.

– Bo… bocsánat – dadogta a lány, de inkább úgy hangzott, mintha a legszívesebben kereket oldana.

A srác hirtelen újra felbukkant mellettünk.

– Minden rendben van?

Dita bólintott, de az arcán feszültség tükröződött.

– Te tudtad, kicsoda? – kérdezte a bátyját.

A srác megrándította a vállát.

– Hát persze. Ezért kértem fel táncolni.

Dita lassan kibontakozott a tánctartásból, elengedte a karomat, majd igencsak harmatgyenge álmosolyt kényszerített az arcára.

– Hát ez kínos – jegyezte meg.

– Nem mondod! Jules vagyok – mutatkoztam be szép óvatosan. – Jules Maroni. Ti pedig…

– Remy Garcia – vágta rá a srác. – Jobb lesz, ha tudod, hogy csakis azért kaptatok itt helyet, mert Thurston valójában kívülálló. Nem érti meg, hogy senki sem akar együtt dolgozni a Maronikkal.

Odafenn a kötélen a legkiválóbb táncosok gerincét egy láthatatlan vonal köti össze az éggel, amely lenyúlik egészen a földig. Tartásuk több mint szálegyenes, majdnem csodába illő. Ég és föld között lebegve, olyan hatást keltenek, mintha bármelyik pillanatban tovaröppenhetnének, de inkább egyre szilárdabban és fegyelmezettebben lépkednek előre. Még nem érhettem az apám nyomába, de igyekeztem meglelni azt a bizonyos vonalat. Egészen enyhén kihúztam magam, talán nem is látták, de azért nem olyan enyhén, hogy a különbség elkerülje a figyelmüket.

Az álarc mögött Remy tekintete gyanakvóan összeszűkült. Dita oldalba bökte a könyökével, és előremutatott.

– Remy! – figyelmeztette a bátyját. – Baj van.

– Tessék? – Szája baljós mosolyra görbült, ami az arcvonásaira simuló fekete ördögmaszkkal együtt felettébb hátborzongató hatást keltett. Ha nem a saját két szememmel látom, ahogyan megkísérli a négyszeres szaltót, sohasem feltételeztem volna, hogy egy légtornásszal állok szemközt. Rendkívül izmos volt, és nem a trapézra született artista benyomását keltette. A légtornászok többsége – Ditát és a nagyanyámat is beleértve – minden erőfeszítést nélkülöző könnyedséggel mozgott, még amikor két lábbal a földön jártak, akkor is.

Megfordultam, hogy én is láthassam, mi ragadta meg Dita figyelmét. A porond túlsó oldalán megpillantottam a szüleimet, akik egy emelvényen ültek, és továbbra is Thurstonnal beszélgettek. Anya arca sugárzott a boldogságtól, ám apa tekintete a sokaságot kutatta. Azután hirtelen felpattant.

– Novio – mondta Remy.

– Hihetetlen érzékkel tapintasz rá a nyilvánvalóra – felelte a húga.

Remy elrohant mellettem, Dita szorosan a nyomában követte, én pedig szaladtam utánuk. A tömeg szétvált előttünk. Pillantásom a pódiumra siklott, és akkor vettem észre, hogy apa időközben leugrott, és a tolongó emberek közé vetette magát. Már csak kevesen folytatták a táncot. Mindenki más elcsendesedett, megállt. Anyám is talpon volt, homlokát ráncolva figyelt, de a helyén maradt. Thurston hátradőlt a székén.

A következő pillanatban elértem a rögtönzött tisztás szélét, amely a kipattanó verekedések körül szokott formálódni. Fekete bőrkabátos, erős, kecses testalkatú srác körözött vészjóslóan Sam körül. Még sohasem láttam ilyen ádáz kifejezést az unokabátyám arcán.

– Ha még egy mocskos szót kiejtesz a szádon, megkeserülöd! – fenyegetőzött, mindkét kezét ökölbe szorítva.

Jaj, ne!

A másik fiú – minden bizonnyal a hírhedt Novio – nem viselt álarcot, és kőkemény vonásait látva felmerült bennem a kérdés, hogy vajon látott-e akár csak egyetlen boldog napot is az életében? Titokban megróttam magam, amiért kíváncsi lettem, hogy hasonlítanak-e egymásra a testvérével.

– Mi folyik itt? – kérdezte Remy, és odalépett a két ellenfélhez.

Tenyerét felfelé fordítva előrenyújtotta a kezét, de egy percig sem hittem, hogy a békéltetés az erőssége. Közbeléptem.

– Azt én is szeretném tudni. Mert nekem úgy tűnik, hogy tönkre akarjátok tenni a partinkat.

Ha akkor még folyt is bármiféle beszélgetés a tömegben, most aztán mindenkinek a torkára forrasztottam a szót. Igen. Kimondtam. A mi partink. A zene is elhallgatott.

Novio felém fordult, és abban reménykedtem, hogy így esetleg egy kis időt nyerhetek, amíg Sam dühe csillapodik.

– Látom már, miért kért fel táncolni az öcsém, még ha a Maroni nevet viseled is.

Apám nem járhatott messze, mert egyszer csak meghallottam a kiáltását:

– Engedjen már át, ostoba fajankó!

Talán sikerül elsimítanom az egészet, mielőtt közbeavatkozhatna. Sikerülnie kell. Egyáltalán nem így terveztem első éjszakánkat a Cirque társulatában. Nem akartam, hogy Nan baljós félelmei az értelmetlen családi rivalizálásról valóra váljanak. Most azonban máris felütötte a viszály a fejét. Egyszerűen nem voltam hajlandó tétlenül hagyni, hogy a régmúlt tönkretegye a jövőnket.

– Tudom, remek táncos vagyok – válaszoltam a legelbűvölőbb modoromban.

Novio közelebb lépett hozzám. Még mindig kitartóan ragaszkodtam a láthatatlan vonalhoz, nem állt szándékomban meghunyászkodni előtte.

– Egész csinos vagy tolvaj kutya létedre – vágta a szemembe.

Furának találtam a hasonlatot, de csupán annyit feleltem:

– Vau!

Novio kis híján el is mosolyodott. Megrándult az arca, majd váratlanul egy kéz nehezedett a vállára. Először azt hittem, hogy Remy akarja elhúzni a bátyját, és egy pillanatra elöntötte szívemet a hála. Thurston bizonyára nem örült volna az összetűzésnek, és általában az egész társulatnak jobb, ha a tulajdonos elégedett.

– Sam, lépjünk le! Ennek a bulinak vége.

A kéz azonban – mi sem természetesebb – Samhez tartozott. Lesújtó ökle egyenesen telibe találta Novio szögletes állát.

Döbbenten álltam, mozdulatlanná meredve, miközben Sam és Novio egymásnak estek, majd dulakodás közben összekapaszkodtak, mintha valamiféle bizarr ölelésbe zárnák a másikat. Amíg fel nem bukkant előttem egy ördögi maszk, eltakarva előlem az eseményeket.

Remy a vállamra tette a kezét, azután kényszerített, hogy hátrálni kezdjek, minél távolabb a verekedéstől. Átlestem a válla fölött.

– Engedj el! – tiltakoztam. – Sam!

A tömeg ismét összezárult mögöttünk, és elszigetelt minket a fejetlen kavarodástól.

– Nemsokára véget vetnek a csetepaténak – mondta Remy. – Addig is itt hátul biztonságban leszel.

Nem indult vissza rögtön, egymással szemben álltunk még egy darabig, és dühödt tekintettel méregettük egymást az álarcon keresztül.

– Bölcsebb lett volna, ha nem ártod bele magad, kis pillangó. Nézd, miféle mészárlás folyik máris!

A sátor belseje szép lassan elsötétült. A reflektorfények sorban egymás után kialudtak, egyik oldalon a másik után. Amikor már teljes sötétség uralkodott, nem láttam többé sem Remyt, sem az ördögi maszkot. Felemelte kezét a vállamról, és így szólt:

– Ne mozdulj innen!

Megpróbáltam nem túlságosan elveszettnek érezni magam, mint egy biztonságos horgonya nélkül sodródó hajó, mialatt összecsapott körülöttem a tömeg, és mindenfelől zűrzavaros kiáltások hangzottak fel. A tolongásban valaki egészen közel férkőzött hozzám, forró lehelete megcsapta a bőrömet. Megéreztem, hogy nem Remy az, és riadtan hátraléptem.

– Ne merj a lányomhoz érni! – ordította apám valahol a közelben.

– Kapcsolják vissza a világítást! – üvöltötte egy mély hang. Thurston.

A reflektorok újra felvillantak, a korábbinál fényesebben. Thurston méltóságteljes léptekkel átvágott az artisták sokaságán a porond közepére.

– Micsoda szívélyes fogadtatás legújabb tagjaink számára! – szólt gúnytól csöpögő hangon.

Mögötte apám megragadta Sam karját. Unokabátyám arcának jobb felén hosszú, mély vágás éktelenkedett, amelyből sötétvörös vér szivárgott. Fél szemét erősen összeszorította. Szája pimasz, lenéző mosolyra görbült; minden bizonnyal nagy fájdalom árán.

Remy több lépésnyi távolságban állt, vállát Novio mellkasába préselte. Sziklaszilárd gátként állt bátyja és Thurston között. Ami pedig még fontosabb: bátyja és Sam között. Novio arca is lassan magára öltötte a szivárvány minden színárnyalatát a temérdek duzzanat nyomán.

– Úgy látom, hogy igaznak bizonyult a szóbeszéd a Maroni és Garcia klán között dúló viszályról – folytatta Thurston. – Mivel pillanatnyilag mindkét fél képviselői jelen vannak, akár elő is adhatom a mondandómat. A jelenlegi felállás szerint a finálét a Garciák uralják. Most azonban Emil Maronit is be kell illesztenem a sorba. – Ellenálltam a kísértésnek, hogy apám arcára pillantsak. – És nehezen tudnék elképzelni más helyet a számára. Sőt, még Jules helyzetéről is döntenem kell.

Kötéltáncos mutatványunk nagy ritkaságnak számított abból a szempontból, hogy nem egy nagyszabású családi előadásról volt szó; csak ketten szerepeltünk, és rendszerint szólóban léptünk fel a produkció több különböző pontján. Thurston anyát nem is említette, hiszen lovas bemutatók sohasem kaptak helyet a nagy fináléban.

– Nem gondolja komolyan – csattant fel Novio. – Nem zárhatja a műsort egy kötéltáncos számmal!

Valójában nem is kötélen táncoltunk.

Thurston nem vett tudomást a sértett kitörésről.

– Holnapután kötéltáncosaink és légtornászaink megmutathatják tudományukat a jelmezes főpróba előtt. Az kaphatja meg a nagy finálét, aki a leginkább le tud nyűgözni, a második legjobb az előkelő műsorzáró elhelyezését kapja, közvetlenül a finálé előtt, az utolsó helyezett pedig az első felvonást zárja. Mindenki nyer, így hát több civódásról szó sem lehet. Békességet akarok!

Apám fenséges bólintással nyugtázta a szavait.

– A Maronik mindig készen állnak, hogy bizonyságot tegyenek a képességeikről.

Novio lerázta magáról Remy kezét. Thurston beleegyezésnek vélte a Garciák hallgatását, és mosolyogva lépkedett vissza az emelvényhez. Már éppen apa felé akartam indulni, amikor egyszer csak lepillantottam a földre, és észrevettem.

Közvetlenül a lábam előtt egy vörös rózsa hevert, ujjnyi hosszúra vágott szárral.

Lehajoltam, hogy felemeljem. A tüskéket valamiféle durva szürke zsinór vagy madzag fedte, amely a virág szára köré volt tekerve. Fura. Még különösebb érzés futott végig rajtam, amikor meg is érintettem… mintha megborzongtam volna, csak éppen a lelkem mélyén. Felegyenesedtem, majd gyorsan körbenéztem, hátha sikerül felfedeznem a titkos csodálót – vagy akármilyen csodálót –, de csak Remyt láttam, aki a fejét csóválta felém.

– Julieta! – szólt apám. – Indulás haza!

Magamnál tartottam a titokzatos rózsát, amint kifelé indultunk a nagysátorból, de nem tudott igazán jobb kedvre deríteni a katasztrófába fulladt est után. Amint az utolsó pillantás sem, amelyet a hátam mögé vetettem. Észrevettem, hogy Remy továbbra is engem figyel, és kezét felemelve búcsút int. Képtelen voltam megfejteni az arckifejezését. Csak annyit sikerült leolvasnom, hogy meglepett tekintete a virágra tapad.

Most már biztosan tudtam, hogy nem tőle kaptam.

Sam és én pár lépéssel a szüleim mögött tettük meg az utat a kupolasátortól vissza a lakókocsinkig. Elhaladtunk a hosszú utánfutók mellett, amelyek a műszaki gárda embereinek nyújtottak szállást, és hirtelen megütötte fülünket a szellőzésre nyitott ajtókból kiáradó vidám nevetés hangja. Még inkább tudatára ébredtem, hogy kívülállók vagyunk. Vajon itthon fogjuk érezni magunkat valaha is ezen a helyen? Már korántsem voltam meggyőződve róla. A verekedés és a váratlan sötétség után az éjszaka ismeretlen, fenyegetésekkel teli talánnyá változott.

– Mit mondott neked az a srác? – kérdeztem Samet.

– Hogy nem kellett volna ide pofátlankodnunk – válaszolta. – És hogy jobban tesszük, ha nem próbáljuk meg elhappolni a családja elől a dicsőséget, hiszen éppen ez a Maroni-féle boszorkányság lényege. Remélem, hogy végül mi kapjuk meg a finálét. Ostoba barom!

– Maroni-féle boszorkányság? Ezek megőrültek – döbbentem meg.

– Elvégre te akartál idejönni – szólalt meg apám. Megijesztett; nem vettem észre, hogy figyelemmel kíséri a beszélgetésünket. – És most itt vagyunk.

Természetesen igaza volt. Egészen másként alakultak azonban a dolgok, mint elképzeltem. Korábban cseppet sem érdekeltek a távoli múlt eseményeinek részletei. Most viszont tudni akartam, honnan fakadnak a régi sérelmek és a rossz érzések. Tisztában voltam vele, hogy ki kell derítenem, pontosan mi történt, ha helyre akarom hozni a múltat, és minden a terveim szerint mehessen tovább.

– Mi történt annak idején? A Garciák miért… – Egy pillanatig haboztam, nem akartam kiejteni számon a szót, nehogy valósággá legyen, de nem találtam jobb kifejezést. – Miért gyűlölnek minket ennyire? És miért tűnik úgy, hogy mindenki más is osztozik ebben az érzésben?

Apám nem válaszolt, és anya aggodalmasan a karjára fektette a kezét.

– Emil? – próbálta szóra bírni. – Mit kellene tudnunk?

Görcsbe rándult a gyomrom, amikor kis csapatunk egyszer csak megtorpant. Ha valami még anyám előtt is titok, akkor még több okom volt az aggodalomra.

– Majd akkor beszélünk, ha már magunkban leszünk – felelte apám, szigorú pillantást vetve rám és Samre. Tekintete azután a kezemben tartott rózsára összpontosult. – Az meg honnan került hozzád?

Valószínűleg nem lett volna bölcs az orrára kötni, hogy egy titokzatos idegen hullajtotta a lábam elé az elsötétítés zűrös pillanataiban. Máris éppen elég bizonytalanság kavargott körülöttünk. Egyébként is szándékomban állt fényt deríteni az illető kilétére. Tudni akartam, ki lehet a rejtélyes hódolóm, még apámnál is jobban.

– Találtam – feleltem enyhe vállrándítással.

Halk mordulással nyugtázta a válaszomat, majd újra elindultunk. Amikor pár perccel később megérkeztünk a lakókocsink ajtajához, az ablakokat elsötétítve találtuk. Ez a tény, és hogy a bejárat tárva-nyitva állt, nem is lepett meg rögtön. Biztosra vettem, hogy a nagymamám odabenn éppen egy régi filmet néz, jól ismertem már. Legalábbis azt hittem.

Apám válla azonban megfeszült, amint megállt az ajtó előtt. Kitárt karjával megakadályozta, hogy megkerüljük, és bemenjünk mellette.

– Várjatok egy kicsit! – mondta. – Valami nem stimmel.

Átbújtam a karja alatt, és felszökkentem a lépcsőfokokon. Apa szorosan mögöttem maradt.

A lakókocsiban nem volt más fény, csak a tévé képernyője világított. A Nősténytigris ment éppen, hang nélkül, Hepburn és Grant csetepatéját vészjóslóan vibráló némajátékká változtatva. A papucsommal rátapostam valamire, aminek nem lett volna szabad a padlón feküdnie.

Apa rácsapott a villanykapcsolóra, és hirtelen szemünk elé tárult a pusztítás. Üvegszilánkra léptem; valaki lelökött egy poharat a konyhapultról, és csillogó pókhálóvá tört össze. Az ablakokról leszaggatták a függönyöket, a kanapéról pedig lehajigálták a párnákat. A szekrény ajtaja nyitva állt, a fiókokat kirántották a helyükről, tartalmukat a földre borították.

– Nan? – kérdeztem, félig apám felé fordulva.

– Mama! – kiáltotta apa is.

– Megnézem, mi a helyzet hátul – ajánlottam fel. Nem mertem egy helyben, tétlenül állni és várni. Nan mindig is legyőzhetetlen volt. Mindig is káprázatos, kártyajós természeti erőként gondoltam rá, nem pedig gyenge asszonyként, akinek akár baja is eshet. Igazság szerint azonban minden egyes eltelt évvel egyre törékenyebb lett az egészsége.

Átverekedtem magam a törmeléken a lakókocsi hátsó részébe. Egyetlen pillantás az első hálóba – Nan szobájába – megerősítette, hogy azt is felforgatták. A nagyanyámnak azonban nyoma sem volt. A szüleim hátul nyíló, tágasabb fülkéjében felhasogatták a matracot, a szétszakított éjkék lepedő alól kibukkant a fehér tömőanyag. Sam apró hálóhelyén a megszokott rend uralkodott. Saját kicsi szobámat hagytam utoljára.

A holmim szanaszét volt dobálva. A szekrényt teljesen kiürítették, a ruháim nagy kupacban hevertek az ágyon. A rejtélyes rózsát az öltözködőasztalomra ejtettem.

A rendetlenség fölött kedvenc hősnőm, Bird bekeretezett fényképe ferdén lógott a falon. Gyönyörű Madárka, boldog mosoly ragyogott az arcán, amint napernyővel a kezében végigsétált a két épület közé kifeszített dróton Chicagóban. Olyan könnyűnek tűnt a mutatvány, mintha csak az utca kövezetén tipegett volna végig. Nagyon is csinosan festett krémszínű dresszében és térdig érő szoknyájában, még egy öltözékéhez illő szépséges kalapot is a fejére biggyesztett. Akárki tört is be a lakókocsinkba ma éjszaka, sikerült véghezvinnie a lehetetlent. Kibillentette Bird Millmant az egyensúlyából. Sőt, engem is.

– Nan nincs itt! – kiáltottam elég hangerővel, hogy elöl is meghallják.

Mégis a nagymamám válaszolt.

– Itt vagyok, drágám! Visszajöttem.

A konyhába siettem, ahová nyilvánvalóan nemrég lépett be odakintről. Megnyugtatott, hogy újra láthatom magas, szálegyenes, tiszteletet parancsoló alakját. Sohasem kérdőjeleztük meg azt a határozott tilalmát, hogy nagyanyónak vagy akár Nagyinak szólítsuk, hiszen egyedül a Nan – saját keresztnevének rövidítése – illett rá. Szépen felöltözött; fehér blúzt, laza nadrágot és magas sarkú cipőt viselt, nyaka köré fekete sálat kötött. Szokása szerint Monroe-vörös rúzs csillogott az ajkán.

Szemernyi meglepetés sem látott az arcán a káoszt látva.

– Nem akartál hallgatni az intésre, amíg saját szemeddel nem látod a valóságot – szólt komoran, és szavait egyenesen felém intézte.

Az este hivatalosan is túl sok rejtéllyel szolgált számomra, hogy ellenkezzek. Bólintottam, és engedtem, hogy megfogja a kezem. Jéghideg volt az érintése.

A konyhában apám leroskadt az egyik székre az asztal mellett, miközben anyám sietve nekilátott letakarítani róla a felfordulást – összegyűrt szalvéták hevertek szerteszét a tartóból kitépve, a naptár, amely máskor a falon függött, és Nan legfrissebb pletykamagazinja. Becsuktam a bejárati ajtót, és a helyére tettem néhány párnát, hogy a nagyanyám és sebesült unokabátyám el tudjon helyezkedni a kanapén a rendkívüli családi kupaktanács idejére.

Anya kotorászni kezdett a fagyasztóban, rögtönzött egy jéggel töltött hűtőpárnát Samnek, és felé nyújtotta a göcsörtös csomagot.

– Tizenöt percig hagyd rajta, aztán leveheted – hangzott az utasítása, és mielőtt Sam tiltakozhatott volna, villámgyorsan hozzátette: – Nem érdekel, ha fáj. Most pedig meséljétek el szépen, miért lett katasztrófaövezet az otthonomból!

Nan keresztbe tette a kezét, tökéletesen manikűrözött körmei vörösen csillogtak.

– Először is hadd halljam, mi történt Sammyvel!

– Nekizuhantam egy ajtógombnak – vágta rá Sam.

Anyám bosszúsan csettintett a nyelvével, majd intett az unokabátyámnak, hogy tegye a jeget a szemére. Nyöszörögve bár, de engedelmeskedett.

– Egy ajtógombnak, ami pont úgy nézett ki, mint Novio Garcia ökle – helyesbítettem.

– Ó! – sóhajtott Nan, megint csak a meglepetés legcsekélyebb jele nélkül. – Várható volt. Az egyik fiúról van szó?

– Igen – bólintott apa. – Te merre jártál?

– Meglátogattam Maria Garciát – felelte Nan –, hogy kifejezzem együttérzésem Roman múlt évben bekövetkezett halála miatt, és megpróbáljam elsimítani a viharos hullámokat, ha már egyszer úgyis itt vagyunk. Végül is az apja volt. A legkevesebb, amit tehettem. Fél órát sem lehettem távol. Maria férje végig velünk volt. Szóval, ha netán ilyesmit forgatnál a fejedben, a válasz nem, nem ők tették. És úgy hangzik, hogy a gyerekeik is mással voltak elfoglalva.

Még lélegezni is alig mertem, nehogy lemaradjak valami fontos mozzanatról. Nan látogatást tett Remy szüleinél, amíg mi a bulin megismerkedtünk a Garcia család többi tagjával. Ennyi világos volt számomra. Ám fogalmam sem volt, miért érezte kötelességének, hogy lerója tiszteletét a néhai Roman emléke előtt. Való igaz, hogy egykor híres légtornász volt, akárcsak a nagyanyám, ám még sohasem hallottam, hogy valaha is kiejtette volna a nevét a száján.

Nan figyelme ismét rám összpontosult.

– Most már te is belátod, ugye? A rossz vért, amire figyelmeztetni próbáltalak.

– De hát miért? – kérdeztem. – Egyszerűen nem értem. Mi a baj?

– A múltban előfordultak… balesetek. Tragédiák, nagyon régen, amikor még légtornász voltam – felelte Nan. – Roman mindenkinek azt híresztelte, hogy én vagyok felelős a szerencsétlenségekért, és semmiképpen sem tudtam megvédeni magam.

– Egy műsorban léptél fel a Garciákkal? – csodálkoztam. Éppen úgy megdöbbentett ez a hír, mint ami Romanról kiderült. Habár, miután megerősödött a gyanúm, kissé több értelmét láttam az egész dolognak. Kissé.

– Igen. A Földkerekség Legnagyobb Cirkuszában. Keresztül-kasul bejártuk az országot – mesélte. – Egész karrierem legcsodálatosabb produkciója volt, és életem legszörnyűbb nyara. Amikor Roman azt mondta az embereknek, hogy én állok a balesetek mögött, képtelen voltam meggyőzni őket az ellenkezőjéről, mert mindenki tudta, hogy értek a varázsláshoz. Ahogyan az anyám is előttem. Te is tudod, hogy a kártyapaklim eredetileg az övé volt.

Tekintetem akkor Samre siklott, de nem tudtam megállapítani, vajon felfogta-e egyáltalán Nan szavait. Túlságosan fel volt dagadva az arca, hogy bármit is eláruljon.

– Varázslás? – visszhangoztam, és meg sem próbáltam leplezni a kételyeimet. – Tudom jól, hogy konyítasz a kártyaolvasáshoz, de…

– A konyításnál sokkal jobban értek hozzá. Emlékezz csak vissza a jövendöléseimre, Jules, amiket valaha is kértél tőlem! Soha nem hitted egyetlen szavam sem, de minden jóslás igaznak bizonyult. Ugye? Csak a múlt héten történt, hogy megkértél, terítsem ki neked a kártyákat, mert tudni akartad, milyen irányt adjál a karrierednek. Én pedig – folytatta merev mosollyal – ostoba bolond módjára, nem néztem elég mélyen vagy pontosan a jövőbe, hogy lássam, miben mesterkedsz.

Leszegtem a fejem. Hát persze, hogy emlékeztem a jövendölésre. A szavait újabb jelként könyveltem el, hogy ideje cselekednem végre… segítettek kiötleni a tervet, hogy szökéssel bírjam jobb belátásra a szüleimet. Valójában nem hittem a kártyáknak. Sohasem hittem.

– Úgy van, jól teszed, ha lehorgasztod a fejed. Soha nem jutott volna az eszembe, hogy a jóslatomat kifogásként használod fel, és az akaratodat ránk erőltetve ide vezetsz minket. – Tekintete a távolba révedt, miközben visszagondolt a jövendölés részleteire. – Emlékszel? Azt olvastam ki neked, hogy nagy utazás előtt állsz, és veszély leselkedik rád. A drótkötélen azonban mindig veszélyben forogsz. Nem fordítottam kellő figyelmet a kártyáidra, ezért nem vettem észre az összes célzást. Tudod jól, milyen pontosak szoktak lenni a jövendöléseim, de azt még nem tudhatod, hogy milyen erejük van az intéseimnek. Igazam volt. Tényleg veszélyben forogsz. Mindnyájan nagy veszélyben vagyunk. Nem volna szabad itt lennünk.

Mágia? Szóval, ez volt a várva-várt magyarázat. Mindenki gyűlölt minket, mert azt hitték, hogy a nagyanyám fekete mágiával ármánykodik. Azt kívántam, bárcsak Sam egy kicsivel jobban észnél volna, hogy értékelhesse a bizarr valóságot, amelybe csöppentünk.

– De most már itt vagyunk – válaszoltam. – És nem is fordíthatunk hátat. Apa, mondd meg neki!

– Igaza van. Aláírtuk a papírokat – ismerte el apám.

Nan egy hosszú pillanatig némán hallgatott, azután így szólt:

– Nem lesz könnyebb a helyzet. A Garciák nem felejtenek. Túl régóta terjesztik már a szóbeszédet. Most már itt vagyunk, így hát mindenki azt fogja lesni, mikor sújt le végül a balszerencse.

Nyomasztó csend nehezedett ránk, otthonunk romjainak közepette, a mesébe illő cirkuszban, amelynek csakis főnyereményt lett volna szabad jelentenie a családunknak. Nem voltam hajlandó elfogadni a tényállást.

Megköszörültem a torkomat.

– Nos, a Cirque társulatának egyetlen tagja sem fog bizonyítékot találni holmi sötét mágiára vagy baljós átokra. Hiszen… sajnálom, Nan, a legtöbb dolgot illetően bízom benned, tényleg… de amiről most beszélsz, az színtiszta őrültség. Idővel mindenki belátja majd, milyen jók vagyunk, és végül a rosszindulatú pletykák is elcsitulnak.

– Talán igazad is volna, ha valóban puszta pletykáról lenne szó – válaszolta Nan. – De most meg kell hallgatnod! A szóbeszédnek van némi igazságtartalma, ami rendkívüli súlyt ad neki. Lehetetlen csak úgy egyszerűen megcáfolni.

– El akarod hitetni velem, hogy varázslat márpedig létezik, és te értesz hozzá – mondtam a fejemet csóválva. – Ugyanakkor azt állítod, hogy lehetetlen figyelmen kívül hagyni a hazugságokat?

Nan hűvös pillantást vetett rám.

– Igen.

Elég nagy baj volt, hogy a nagyanyám bedőlt a saját rossz sajtójának, de elszántam magam, hogy mindenképpen meggyőzöm az igazságról. A Cirque idővel elfelejti a rosszindulatú pletykákat. Maradni akartunk. Anyám megszorította a kezemet, amiből biztosra vettem, hogy Nan vészterhes állításai őt is felzaklatták.

– Ma estére ennyi elég lesz – szólt apám. – Reggel mindent tisztábban fogunk látni. A gyerekeknek szükségük van a pihenésre… különösen neked, Jules. Holnap komoly gyakorlás vár rád.

Szüleim jelentőségteljes pillantást váltottak, és rögtön tudtam, hogy nekik viszont most egy hosszú, komoly beszélgetésre van szükségük. Apa még mindig a székén ült, így hát anya elengedte a kezemet, és odalépett hozzá, egészen közel hajolt, hogy támaszt nyújtson neki.

Még nem álltam készen, hogy száműzzenek romokban heverő szobámba. Még nem.

– Értesítenünk kellene Thurstont a történtekről. Részesüljön illő büntetésben, akárki művelte is ezt! Biztos vagyok benne, hogy a legjobb biztonsági szolgálattal dolgozik.

– Jó ötlet… – kezdte anyám.

Apám azonban a szavába vágott.

– Senkinek sem szólunk róla egy szót sem!

– Tessék? – Egy pillanatig azt hittem, nem jól hallottam. – Szólnunk kell valakinek!

– Nem – rázta meg apám a fejét. – Nem kell. Senki sem volt éppen a közelben a parti miatt. Senki sem fog tudni semmit.

– A tettes pontosan tudja, mi történt – mutattam rá.

– De nem fog szólni róla senkinek – szólalt meg Sam.

Be kellett látnom, hogy igaza van. Ám anya csípőre tette a kezét.

– Mégis miből fogjuk pótolni a veszteségeinket, ha nem jelentjük a betörést, Emil?

Hosszan fürkészték egymás arcát, apám azonban készen állt a válasszal.

– Elkérem Thurstontól a szerződés aláírásakor esedékes bónuszunkat. Holnap bevisszük a kocsit a városba, és pótoljuk, amit pótolni kell. Gyenge álláspontból nem vághatunk bele ebbe a feladatba. – Ellágyult a hangja. – Túl sok az ellenségünk, túl sokan éreznek ellenségesen irántunk. Ez most nem vita tárgya. Legyetek nagyon óvatosak! Támaszkodjatok egymásra! Senki másban ne bízzatok!

Nan helyeslő bólintással nyugtázta a szavait.

Hirtelen eltöprengtem, vajon hány ellenségünk lehet, és mit akarhatnak tőlünk? Sőt, még az is megfordult a fejemben, hogy éppen egyikük ajándékozta nekem azt a fura virágot.