NÁDAS PÉTER

Emlékiratok könyve

Jelenkor

© Nádas Péter, 1986

Felelős kiadó a Jelenkor Kiadó ügyvezetője

A Jelenkor Kiadó az LS Kiadói Csoport tagja

ISBN 978-963-676-574-3

Szerkesztette Csordás Gábor

Olvasószerkesztő Ruttkay Helga

Szerzőfotó Pörneczi Bálint

Borítóterv Czeizel Balázs

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

TARTALOM

Szabálytalanságom szépségei

Sétálunk egy régi délutánon

Lágyan világított a nap

Távirat érkezik

Isten tenyerén ülünk

A fájdalom szépen visszatért

Az eszmélet elvesztése és visszanyerése

Sétánk folytatása, délután

Lányok

Melchior szobája a tető alatt

Egy antik faliképre

A tűz nyomát fű nőtte be

Egy színházi előadás leírása

Table d’hôte

Temetések éve

Amelyben Theának elmeséli Melchior vallomását

Titkos örömünk éjszakái

Nincsen tovább

Szökés

„Ő pedig az ő testének templomáról szól vala.”

JÁNOS 2:21

SZABÁLYTALANSÁGOM SZÉPSÉGEI

Utolsó berlini lakásom Kühnertéknél volt, kinn Schöneweidén, egy vadszőlővel befuttatott villaház első emeletén.

Már vörösödtek a vadszőlő levelei, a megfeketedett gyümölcsökre madarak jártak, ősz volt.

Nem csoda, hogy eszembe jut, hiszen azóta három év telt el, három ősz, s többé nem fogok Berlinbe utazni, nem lenne kihez, nem lenne miért, ezért is írom, hogy az volt az utolsó berlini lakásom, tudom.

Én akartam így, hogy az utolsó legyen, meg az akaratomtól függetlenül is így akaródott vagy így lett, mindegy; most hát azzal vigasztalom magam, miközben kellemetlen őszi náthámat kúrálgatom, s ezért az agyam nem alkalmas semmi másra, de taknyosan is lényeges dolgok körül kószál, hogy eszembe juttatom a berlini őszöket.

Nem mintha bármit felejteni lehetne.

De például azt a lakást a Steffelbauer utcában, az első emeleten.

Persze nem tudom, hogy ez rajtam kívül kit érdekelhet.

Ugyanis nem akarok én útirajzot írni, én csak azt írhatom, ami az enyém, mondjuk szerelmeim történetét megírhatom, bár talán azt sem, mert nem bízom magamban annyira, hogy a személyes történések összefüggéseinél lényegesebb történésekről beszélni remélhetnék, s immár nem is hiszem, hogy eme önmagukban teljesen lényegtelen és érdektelen személyes összefüggéseknél létezhetne jelentősebb, helyesebben nem tudom, hogy létezhet-e, s ezért nem hiszem, tehát rögtön megalkuszom, mindennel készségesen megalkuszom, legyen ez csak olyan emlékezés vagy emlékeztető, bármi, ami a visszaidézés fájdalmával és kéjével kapcsolatos, legyen valami olyan, amit öregkorában ír az ember, legyen előleg abból, amit negyven év múlva érezhetnék, ha netán a hetvenhármat megérném és még emlékezni tudnék akkor.

A nátha most élesen hoz mindent, kár lenne az alkalmat elszalasztani.

Mondjuk elmesélhetném, hogy Kühnertékhez, a Steffelbauer utcába, Berlinnek abba a déli kerületébe, melyet Schöneweidének, azaz „szép legelőnek” neveznek, s amely mintegy harminc percre van a város szívétől, az Alexander tértől, vagy ha a mindig pontosan érkező csatlakozást lekési az ember, s az esőben kell várakoznia, akkor negyven percre, egy órára is, Thea Sandstuhl hozott ki, Thea.

Ezt a lakást ő szerezte, pontosabban ő ügyeskedte ki nekem. Mert ő is eszembe jutott az utóbbi náthás napokban, természetesen, de furcsa módon nem azon föltűnő jegyek, melyekkel oly hivalkodón megkülönböztette magát, nem a piros pulóvere, meg a piros, puha kabátja, az a rengeteg piros, amit mindig magára vett, sőt nem is kislányarcának ráncai, ezek a halovány, érzékenyen rezzenő barázdák, melyeket nem akart eltüntetni ugyan, és mégis volt benne valami görcs ellenük, ami leginkább talán nyakának merev tartásából volt érezhető, valahogy mindig előrefeszítette a nyakát, mintha azt mondta volna, tessék, itt van az arcom, ilyen ronda és öreg lettem, nesztek, pedig én is voltam szép, fiatal, röhögjetek, ami persze senkinek eszébe se jutott, mert egyáltalán nem volt csúnya, még ha tán éppen e ráncok elleni görcsből születhetett is szerencsétlen szerelme; ám nem ez jutott eszembe róla, és nem is ahogyan a szobájában ül, piros fotel, fehér muszlinfüggöny, piros szőnyeg, inkább a sírása jutott eszembe és a nevetése, nagy, nikotintól sárgás lófoga, és nem a színpadi nevetése, sírása, mivel az alig hasonlított a valódihoz, vagy amikor gonoszkodik és szeme gunyorosra szűkül és a száraz bőr az állkapcsán kifeszül; meg eszembe jutott az a fa a Ryke utcai zsinagóga udvarán, ez a száraz akácfa is valahogyan hozzá tartozott, törzsére tábla van szögelve, miszerint fára mászni tilos, s vajon ki akar fára mászni harminc évvel a háború után, pénteken este egy kelet-berlini zsinagóga udvarán? kinek támadhat kedve itt ilyesmire? és én azt mondom neki, hogy lázam van, miközben a kivilágított templomból a zsidók hosszú árnyai az udvar aranysárga fényébe kiáramlanak, ő pedig anyásan a homlokomra simítja kezét, de látom az arcán, arcom érzi, hogy nem a lázamat ellenőrzi, hanem inkább a bőrömet élvezi, hogy a bőröm még fiatal és ránctalan.

S talán ezért azonnal az oktalan mentegetődzés, mármint hogy az itt következő leírás útirajz lenni nem tud és nem is kíván, hogy Arno Sandstuhl, Thea férje, aki amolyan útikönyvek írója, hozzám hasonló ne legyen, vagy én hozzá ne hasonlítsak, még ha e féltékenységnek betudható nyílt megvetést, tudom, igazán nem indokolja is Arno azon ártatlan szenvedélye, hogy messzi tájakra utazzék és aztán leírja élményeit, bár gyanakvásomat kétségtelenül felkeltette ez a tény; innen igazán kevés ember utazhat el, az utazási szenvedély érzetét itt igazán csak hallomásból ismerhetik, ő viszont, a kivételezett, ha jól emlékszem, volt Tibetben és Afrikában is, de mégis sokkal inkább arra kell gondolnom, hogy indokolatlan ellenszenvemet nem e futó gyanakvás, nem a megvetés és nem is a féltékenység váltotta ki, hanem Thea kétes viselkedése, amivel életem egyik titkos korszakára utalt, természetesen akaratlanul.

Amikor először voltunk náluk látogatóban, és ők megint egy másik irányban laknak, ők is jó messzire, úgy hiszem, valahol Lichtenberg környékén, de nem tudom pontosan, mert ha együtt utaztunk, akkor én mindig Melchior helyismeretére bíztam magam, attól kezdve, hogy megismertem, tulajdonképpen semmi mást nem néztem, csak az arcát, az arca beköltözött az arcomba, s olyan csekélységre igazán nem telt a figyelmemből, hogy merre megyünk, ő nézett és én néztem őt, utaztunk; utoljára az S-Bahnon találkoztam Theával, véletlenül, Melchior akkor már eltűnt Berlinből és Thea is egyedül maradt, mert Arno elköltözött tőle, a Friedrich utcai végállomáson akadtunk össze, néhány perccel éjfél előtt, „a kocsim már megint gajra ment” – mondta, mintha mentegetődzne ezért; a színházból jöttem és csak az úgynevezett „keleti keresztnél”, az Ostkreutznál váltunk el, mert nekem át kellett itt szállnom Schöneweide felé, még mindig Kühnertéknél laktam, ő viszont utazott tovább, haza, s ebből következtetek arra is, hogy talán éppen Lichtenberg környékén volt lakásuk, ahol egy vasárnap délután, amikor először jártunk látogatóban náluk, úgy beszélgettünk Arnóval, mint az egyik író a másik íróval, megfontoltan, komolyan és unalmasan.

Ez Thea kétes praktikájának volt köszönhető, ő tette ilyen feszesen ünnepélyessé a dolgot azzal, hogy amint Arno némi késéssel a szobába lépett és én fölemelkedtem a fotelból, megfogta mindkettőnk könyökét és nem engedte, hogy megszorítsuk egymás kezét; mintha érzékeltetni akarná, hogy csak rajta keresztül kapcsolódhatunk, de ettől függetlenül is, még külön is összetartozunk: „a két alkotói válságban szenvedő író” – mondta egy bizalmas megjegyzésemre utalva, és ez a kötés erősebbnek volt szánva a megakadályozott kézfogásnál, mert e mondat elárulta Arno kínjait nekem, és neki az enyémeket, szemérmetlenül, de e kétarcú árulással Arnónak akart segíteni, általam, velem, s ez véglegesítette hármunk egybetartozását és minket mégis egy kalap alá vont külön; nem néztünk egymás szemébe, mert az ember nem szereti, ha jótékony számításból ugyan, de ilyen mélyre szállnak benne, s olyan hasonmást mutatnak neki, akire nem hasonlít és nem is akar hasonlítani.

Ez a helyzet nekem nagyon ismerős volt, amiről ők persze nem tehettek.

És Melchior is nevetett a hátunk mögött, a két bamba író valóban mulatságos látványt nyújthatott, s akkor gondoltam arra, kínomban, vagy tán bosszúból, hogy Arnónak azért engedik meg ezt a világjárást, mert hivatásos katonai ügynök, spicli, kém, csak úgy, mellékesen, de lehetséges, gondoltam akkor, hogy ő meg éppen arra gondol: nem, nem baj, egyáltalán nem nagy baj, ha ezt gondolom róla, mert ő meg tudja rólam, amit szeretnék titokban tartani, hiszen Thea előtt Melchior igazán nem fegyelmezte a tekintetét, amit tehát titoknak szántunk, mármint hogy nem egyszerűen jó barátok, hanem szerelmesek vagyunk, ez bizonyára előtte sem titok.

És közben még némi tiszteletet is kellett tanúsítanom; egyrészt, mert Arno jóval idősebb nálam, úgy ötven körül, másrészt fogalmam sem volt arról, hogy mit ír, csak annyit tudtam, hogy útirajzokat, százezres példányszámban jelennek meg a könyvei, amitől még remekművek is lehetnek, nyugodtan, tehát mindenképpen az volt a legkézenfekvőbb, ha tiszteletteljes udvariasságban nyilvánítom meg óvatosságomat, ám ez a kölcsönösen kíméletes diskurzus, miközben Thea, mint valami vasárnapozó hivatalnoknő, uzsonnához terítette az asztalt, Melchior pedig rólam susogott neki, mindkettőnket zavart.

Pedig Arno valóban mindent megtett, hogy a néki felkínált szerepnek simán megfeleljen, s érdeklődésében, hogy voltaképpen milyen színházi tanulmányokat folytatok és milyen novellákat írok, volt valami férfias kedvesség is, az erő zavarának bája, sőt, egyik megjegyzésével még lovagias kibúvót is engedett, érzékeltetve, hogy nem kíván a dolgok mélyére látni, „csak futólag, természetesen, hiszen másként erről nem is lehet, nem tartalmilag gondolom, csak érintsd”, mondta és mosolygott, ám a szája felé futó kis barázdák mutatták, hogy elmélyedéseit nem nagyon szokta mosolyba oldani, inkább töprengő természet, ezért is nem néz senki szemébe rögtön, mintha valamit szégyellne, talán rejtene.

Míg válaszoltam, mégis hirtelen belenézett a szemembe, és ha érdeklődése nem is annak szólt, amit mondani tudtam, ám őszinte volt, értékelnem kellett volna ezt, mert ha egy tekintet a szavak mögötti összefüggéseket kutatja bennünk, s mondjuk arra kíváncsi, hogy vajon írói működésem milyen kapcsolatban áll azzal a ténnyel, hogy férfi létemre egy másik férfiba vagyok szerelmes, mert feltételezésem szerint valami ilyesmi foglalkoztathatta miközben beszéltem, ha tehát a figyelem, elvesztve az értelem szálait, az érzéki lényeget igyekszik a másik emberben letapintani, akkor a pillanatot nagyon értékesnek és komolynak kell tartani.

De én pontosan tudtam, hogy álltam már valaha így, egy szobában, teljesen kiszolgáltatottan, szemben egy férfival.

Arno, aki látszólag vállalta Thea minden bolondériáját, most mintha éppen pillantásával kerülte volna meg azt a mindkettőnknek kényszeres szerepet, amelyet Thea ránk erőltetett, ezt nem lehetett nem észrevenni szép mélybarna szemében, én azonban el voltam foglalva az emlékeimmel, meg inkább arra figyeltem, amit Melchior rólam suttogott Theának, mint arra, amit magam mondtam Arnónak a saját írói munkámról, s nem vettem figyelembe, hogy pillantása által végre szabadok lehetnénk, tekintete gyermekesen, kíváncsian, mohón nyitott lett, s jól megválasztott szavakkal, avagy akár szavak nélkül is, nemcsak kellemessé, de akár tartalmassá is tehettük volna beszélgetésünket; nem vettem figyelembe ezt, nem viszonoztam, beszámolóm végére érve elvétettem hát kérdésemet, udvarias akartam lenni, na és kényelmes voltam, mert egyszerűen megismételtem azt a kérdést, amit ő intézett hozzám, s csak akkor figyeltem fel az ismétlésben rejlő durva közönyösségre, mikor hirtelen elveszítettem a tekintetét, mikor két kezét furcsán a halántékához kapta, s mintha magának mutatna szamárfület, legyintett.

E tenyérlengetés persze nem saját szenvedélyének, nem saját munkájának lekicsinylését akarta jelenteni, sokkal inkább csodálkozás volt, sértett zavar, lemondás arról, hogy valaha is megértsék, „ó, én csak hegymászó vagyok”, mondta, és valóban egy olyan turista mozdulata volt ez, akitől megkérdik, hogy milyen volt a túra, és az idő jó volt-e, de hát milyen lehet a túra és milyen lehet az idő?

Válaszolt is, természetesen, hiszen ő is abban a jó polgári nevelésben részesülhetett, mely megtanít a figyelmetlenség, a zavar vagy akár a gyűlölet perceit semleges csevegéssel áthidalni, úgy beszélt, mint a berlini születésűek általában, mintha szavait szájvízzel öblögetné, de ha valami figyelemre képes lettem volna is, Melchior arról suttogott Theának, hogy én mit főztem ebédre, ha értettem volna is, hogy Arno mit beszél, a testtartásával, begörnyesztett hátával mindenesetre jelezte, hogy semmi érdekes, csak beszél, szóval tart, és el is veszítettem a hangját, egyrészt mert fortyogtam Melchior intim közlése miatt, és valamiként jelezni szerettem volna neki, hogy hagyja abba, fogja be a száját! másrészt mert rájöttem vagy rájönni véltem, mitől oly ismerős ez a tisztán barázdált, beszélő arc nekem, a nagyapám arca lehetne, ha a nagyapám németnek született volna, komolyság, türelem és humortalan öntudat, demokrata arc, ha van ilyen, s így aztán nemcsak szavainak értelmét nem tudtam fölfogni többé, hanem magát a hangot is teljesen elveszítettem, üres látványként állt előttem, s csupán az volt belőle fogható, hogy még mindig nagyon vigyáz rám, vigyáz, ne mondjon semmit, ami érdekes lehetne, ne hozzon zavarba valami olyasmivel, amire figyelnem illene, s még mielőtt Thea végzett volna a terítéssel, ott is hagyott, félig a fotelnak dőlve álltam, kicsit hintáztattam magam, s elnézésünket kérve gyorsan visszament a szobájába.

Szépen rétegződnek egymásra ezek az őszi képek.

Soha magányosabb élményeket nem szereztem.

Olyan élményeket, melyek a múltammal is kapcsolatosak ugyan, de maga a múlt is csak távoli utalás, utalás önmagam jelentéktelen fájdalmaira, s éppoly talajtalanul lebegő, mint minden megélt pillanat, mit jelennek nevezhetek, csak ízek és illatok emléke egy olyan világból, amelyhez immár nem tartozom, nevezhetném elhagyott hazámnak is, ám hiába, hiába hagytam el, mert itt sem fűz semmi semmihez, itt is idegen vagyok, és az egyetlen emberi lény, akit szeretek, Melchior is hiába van, ő sem tud idekötni, elvesztem, nem létezem, minden csontom és porcom kocsonyává lazult, de még ha úgy érzem is, hogy mindentől elszakadtam és nem kötődöm semmihez, valaminek mégis érzem magam, varangynak, súlyosan simulok a földhöz, nyálkás testű csigának, rezzenéstelenül figyelem semmimet, semmi történik velem, még ha a jövőm is van ebben a semmiben, és az egymást követő őszök miatt már egy kicsit a múltam is.

És azon az őszön, a Steffelbauer utcai lakás hátsó szobájában, ahol két juharfa állt az ablakom előtt, még harsányak, zöldek, és az ablak kerete fölött hiányzó tégla odvában verebek fészkeltek, már igazán nemcsak éreznem, de tudnom is kellett volna ezt, de kapaszkodtam, abban reménykedtem, hogy valami különleges, valami egészen kivételes és csak nekem szóló összefüggést fogok fölfedezni, hogy adódik egy helyzet, valami, egy hangulat, akár tragédia, ami által e körvonalazhatatlan semmiben mégis megmagyarázódhatok, akad valami, ami megmenthető, ami értelmet ad, s ami megment engem is, kiment ebből az állati létezésből, de nem a múltamban, mert azt untam, halálosan, a böfögés ízét érzi ilyen illetéktelen figyelmeztetésnek az ember, és nem a jövőmben, mert régen leszoktam róla, féltem attól, hogy megtervezzem akár csak a következő pillanatot is, hanem most, kinyilatkoztatásra vártam, megváltásra, bevallhatom, mert nem gondoltam még, hogy az is elég, ha a semmit tudom, pontosan.

Thea a kocsiján hozott ki ebbe a lakásba, Kühnertné a barátnője volt, s itt elég sokat voltam egyedül.

Mondhatni, mindig egyedül voltam; így még soha nem éltem át egy idegen lakás magányát, a fényezett bútorokat, az összevont függönyök résein betűző napot, mintáját a szőnyegen, a padló fényét, reccsenéseit, és a kályha melegét, azt a meleget, mely az estére várt, mikor visszatérnek a háziak és bekapcsolják a tévékészüléket.

Csendes volt a ház, és csak valamivel előkelőbb a Prenzlauer Berg koszlott házainál, „szürke madár, régi berlini hátsóudvarok”, ahogy Melchior írta egy coda-szerűen felhangzó versében, de itt is esztergályozott és galambszürkére mázolt fakorlát, mint berlini életem többi helyszínén, a Chaussee utcában és a Wörther téren is, sötét linóleummal fedett falépcső, a fényesítőpaszta vécészaga, mint mindenütt, és színes ólomüveg a lépcsőházi fordulók ablakában, de már csak a fele eredeti, burjánzó virágstilizációk a századfordulóról, a másik fele pótlás, egyszerű katedrálüveg, s ezért mindig szegényes félhomály, akár a Stargarder utcai házban is, ahol a leghosszabb ideig laktam, s ezért volt időm hozzászokni ahhoz, hogy egy lépcsőház ilyen, bár még mindig nem volt annyira az enyém, mint amennyire bármelyik budapesti ház az enyém lehetett volna, a múltja hiányzott, még ha ez a múlt többféle módon jelezte is önmagát, át akartam élni ezeket a jelzéseket, holott tudtam, hogy ezektől a játékoktól persze Melchior nem lehet jobban az enyém, mégis, mikor délutánonként hazaértem, a lépcsőházban mindig eszembe jutott elképzelni azt a fiatal férfit, magam helyett, aki egy régi szép napon Berlinbe jött, Melchior nagyapja volt ez a férfi, s ő lett naponta bonyolódó történetem hőse, mert ő volt az, aki ezeket a hátsóudvarok szűrt fényétől felvilágló üvegvirágokat még teljesnek és újnak láthatta volna, ha járt volna e házban, az egész geometriát, de jelen időben az elképzelt múltat is, amint a falépcsőn megy fölfelé.

Lenn, a sötét kapualjban, még nappal is meg kellett nyomni azt a vörösen izzó gombot, amivel a gyenge világítás pontosan annyi időre meggyújtható, míg az ember az első fordulóhoz érhet, akkor újabb nyomás, de néha mégis sötétben mentem föl, mert a nappal is izzó gombocska fénye éjjel olyan volt, mint egy világítótorony tüze a nyílt tenger távlatából, és ezt szerettem nézni, olyannyira, hogy inkább nem nyomtam meg a gombot, a lépcsőház sötétben maradt, s ha a lépcsőket nem ismertem is szám szerint, a reccsenések mindig pontosan jeleztek, a vörös izzás tájékoztatott a lépcsőfordulókban, s így a lépést csak nagy ritkán vétettem el.

A Wörther téri házban is így csináltam, ahol Melchior lakott, csaknem minden estén mentem fölfelé, s a második emeleten a derék Hübnerné a kémlelőnyíláson át lesett az ajtaja mögül, állítólag egy magasított széken ült, de ha sötétben mentem föl, nem láthatta, mikor érek oda, csupán hallhatta, valaki jön, s ezért az ajtót megkésve vagy túl korán nyitotta ki.

Itt, a Steffelbauer utcai házban azonban rossz volt a lépcsőházi világítás, csupán úgy működött, ha valaki nyomta a gombot, s ha Kühnertné, amikor este menni készültem, véletlenül éppen a konyhában volt, mindig ki is jött, ne menjek sötétben, bár igyekeztem észrevétlenül elhagyni szobámat, ugyanis némiképpen zavart, hogy minden mozdulatomról hűségesen beszámol Theának, aki Melchiorról akart tudni mindent, sőt, egy idő után az a kényszerképzetem támadt, hogy Hübnerné is nekik dolgozik, ám majdnem soha nem sikerült elég óvatosan mozognom, „hahó, uram, hiszen itt vagyok, világítok”, szaladt ki a konyhából, és addig nyomta a gombot, míg a földszintre nem értem, „köszönöm”, kiáltottam vissza még, és ilyenkor arra kellett gondolnom, hogy Hübnerné már vár a másodikon, hogy neki is udvariasan köszönjek a lakásából kivetülő fényben, de éjjel, ha netán hazajöttem, s az utcáról nem szűrődött be semmi fény, akkor minden lépcsőt külön kellett kitapogatnom, vagy a gyufa ellobbanó fényénél nézni, hová lépek, mert itt még a vörösen izzó szál is kiégett, nem tájékoztatott, és féltem, hogy valami élőnek ütődöm.

Melchior nem ismerte ezt a házat.

Igaz, régebben a Stargarder utcai ház kapuját sem lépte át, bujkáltunk, helyesebben kerültünk minden feltűnést, amiben egyébként kitűnő gyakorlatom volt, nem esett nehezemre, s ez a kényszer is kellemetlen módon utalt a múltamra, bár egyszer, vasárnap délután, a kapu előtt, amikor teljesen üres volt a Stargarder utca, de függönye mögé húzódva bárki megbújhatott, sötétszürke november, amikor mindenki otthon ül és kávézik a tévé előtt, és úgy éreztük, hogy nem tudunk elválni, pedig nem is kellett volna elválnunk, hiszen együtt is maradhattunk volna, de már három napja voltunk együtt és egyre sűrűbb lett körülöttünk az a burok, amely mindent és mindenkit kizár, ki kellett törni belőle, el kellett válni, legalább egyetlen estét egyedül tölteni, és fürödni szerettem volna, mert Melchior lakásában nem volt fürdőszoba, lavórban kellett mosdani, vagy egyszerűen a konyhai csapnál, piszkosnak éreztem magam, egyedül akartam eltölteni legalább a délutánt és az estét, lélegzetet venni ebből a levegőből, de még éjfél előtt leszaladni az utcára és telefonon hívni föl, a hideg üvegnek dőlve hallani a hangját, és aztán talán mégis visszamenni hozzá, és először csak úgy volt, hogy majd a Dimitroff utca sarkáig kísér, aztán elmegy cigarettát venni a magasvasút alá, ahol nyitva volt ilyenkor is a trafik, de nem tudtunk elválni, s hol ő mondta, hogy a következő sarokig még elkísér, hol én kértem erre, nem foghattunk kezet, ez nevetséges lett volna, gyáva és suta, ám valamit mégis tenni kellett, nem néztünk egymásra, aztán ő mégis nyújtotta a kezét, és mégis érezni akartunk valamit egymásból, fogtuk egymás kezét, senki nem jött, de így nem volt jó, a száját akartam, ott a kapu előtt, délután.

És a Chaussee utcai házat is csak kívülről ismerte.

Vasárnap este volt.

A villamosról mutattam az ablakot, színházba mentünk és az üres peronon a felkelést mesélte, halkan; én pedig a budapesti felkelésről meséltem, mondatára simult a mondatom.

Megnézte, de még az sem látszott az arcán, hogy tudomásul vette volna, mesélt tovább, pedig akkor nekem nagyon fontosnak tűnt, hogy ismerje ezt a házat, ha már a szobát nem ismerheti, ahol először megszálltam, s amely anélkül, hogy tudhatna róla, az ő életében is nagyon fontos szerephez jutott, de Melchior, ha nem is volt közönyös a múltam iránt, mégis elzárkózott előle, mást nem tehetett.

Már második hónapja laktam a Steffelbauer utcai lakásban, megszoktam és bizonyos értelemben szerettem is, amikor egyszer reggel, begyújtás közben Kühnertné szólt, hogy délelőtt majd jönnek a villanyszerelők a lépcsőházi világítást megjavítani, őt fogják keresni, de itthon maradni nem tud és én úgyis itthon leszek, itthon leszek-e? „igen”, válaszoltam az ágyból, Kühnertné a kályha előtt térdelt, s mint mindig, ha valami házimunkát végzett, dúdolgatott magában; többnyire otthon voltam, kivéve az estéket; mert ő házbizalmi, mondta Kühnertné, tehát ilyen esetben őt keresik, és akkor mondjam meg nekik, hogy nem tudott itthon maradni, „elvégre, nem tudom mit képzelnek, micsoda tészta ez”, de magyarázzam el nekik, miről van szó, mi a hiba, és addig ne engedjem el őket, „disznók!”, amíg meg nem csinálták.

Egész délelőtt otthon voltam, vártam, hogy Melchior felhívjon telefonon, akkor már csak néhány napunk volt, de nem hívott és a szerelők se jöttek.

Ha felhívott volna, kinn felhőtlen ég, sütött a nap és néma csend; csak a nappalit fűtötték be reggel, a lakás legbelső szobáját, hidegek voltak az éjszakák, mert néha már fagyott, no és az én szobámat fűtötték; az előszobából nyílt az ebédlő, s onnan lehetett a nappaliba lépni, az én szobám viszont a lakásnak éppen az ellenkező szárnyán helyezkedett el, hosszú és sötét folyosóról nyílt, mely a konyhát és a fürdőszobát kötötte össze, s innen lehetett megközelíteni a két hálókamrát is; az ajtókat tehát, kivéve a nappali és a saját szobám ajtaját, teljesen fölöslegesen nyitva hagytam, azonnal halljam és futhassak, ha a telefon csöngene, ha tehát Melchior fölhívott volna, éppen kirándulásra, nagyobb sétára való idő, s Kühnerték nappalijában állva beszélhettem volna vele telefonon, javasolhattam volna, hogy a Müggelseehez menjünk ki, hiszen pompás idő van, mondtam volna a meleg szobából a hideg napfénybe nézve, de megmondtam volna neki azt is, hogy mégsem utazom vele az édesanyjához, mert csak azért vitt volna magával, hogy megkönnyítse magának a búcsút, úgy kellett elbúcsúznia az édesanyjától, talán utoljára látnia, hogy ő ebből semmit ne vegyen észre, én viszont nem tudtam elképzelni, hogy a fűtetlen hálószobában a gyerekkori ágyát ne ossza meg velem többé, valószínűtlen volt, hogy ennek egyszer és mindenkorra vége van.

„Tényleg, ebben aludtál? És ugyanígy állt az ágy? És az a folt, az is ott volt a mennyezeten, az a folt?”

Nevetett a kérdéseimen, mintha el se tudná képzelni, hogy itt valami megváltozhatik s a változatlanság valakit ámulatba ejthet, nem, a dolgok nem oly változékonyak, s az édesanyja, akit a gyermekágyban elhunyt nagymama emlékét idézve szintén Helenének kereszteltek el, gondoskodott is róla, hogy ne változzék már semmi sem, ő adhassa a fiának a végső menedék biztonságát; de ettől függetlenül is, Melchiornak jó oka volt így vélekedni, hiszen míg engem nem ismert, mesélte nem minden kakaskodó büszkeség nélkül, majdnem közömbös volt neki, hogy kihez kapcsolódik, egyszerűen nem érezte szükségét annak, hogy biztonságban legyen, nem válogatott, sőt, azt mondhatná, hogy olykor a legközönségesebb kapcsolatok szerezték neki a legnagyobb örömöt, s hogy változatos életében valamit hangsúlyosan állandóvá tegyen, az ízlését csiszolta választékosra, aszketikusan szikárrá, igénytelenné és mozdíthatatlanná kényszerítette magát szinte megközelíthetetlenül zárt verseiben, ide pedig, bármi történt, minden hétvégén visszatérhetett, bőröndben cipelte szennyes ruháit, mert itt tényleg minden úgy maradt, és az anyja ragaszkodott is hozzá, hogy ő mosson rá, „csak a folt, a folt később került oda”, és a nevetése különben sem jelentett sokat, szinte jelentés nélkül, könnyedén nevetett, a mosolyt pedig végképp nem törölhette le semmi a szeméről, csak ha úgy hitte, hogy nem látja senki.

És azt sem tudtam elképzelni, hogy vasárnap reggel, amikor a szülői ház kicsiny ablakán bezúduló harangszóra felébredek, egyedül legyek és ne érezhessem bőrének szagát a hidegben durván illatozó almák és a vasárnapi kávé mellé sütött tészták édes szagával elvegyülni, az almák a szekrény tetején sorba rakva, a cukormázas sütemény a komód márványlapján várt a délutánra, az ablakocska pedig mindig nyitva volt, és mégis elkomorodott, a homlokomat, a számat nézte, amikor óvatlanul kijelentettem, hogy szeretem az izzadságát, az orrom is szerette, a tenyerem is, a nyelvem is szerette, s mintha fájdalmat okoztam volna neki, ölelt magához, „az ízét, a szagát, és azt, hogy érzem”, valami furcsa hangot hallatott, azt hittem, nevet, de rövid, száraz zokogás volt, hogy aztán nyüszítve szakadjon föl belőle valami elfullasztott rettenet a hálószoba nyikorgó ágyán, a Wörther téri lakásban.

És a színes levelekkel belepett utat is elképzeltem a Müggelsee körül, a tó sima nyugalmát, lépteink neszét a reggeli páráktól felpuhult avaron, s azért is kértem volna, hogy menjünk ki oda, mert ott talán magam felé hajlíthattam volna még vagy magamat hajlíthattam volna véglegesen felé, amiről úgyis tudtam, hogy lehetetlen, gyönyörű ősz! vagy az Állatkertbe is akár, ha ezt a sétát a Müggelsee partján túl messzinek és körülményesnek találta volna, mert ha a képeknek, amelyekkel utazás közben az S-Bahnon szórakoztattam magam, ha a képeknek hinni lehet, akkor az is erdő, eldugott, árnyas utakkal, és még ott sem voltunk, habár mindig készültünk rá, hogy elmegyünk oda, de azt is elképzeltem, hogy Kühnerték konyhájában egy kést magamhoz veszek és megölöm séta közben.

Ebben az utolsó berlini lakásomban későn keltem, helyesebben, kétszer vagy háromszor is felébredtem, míg sikerült fölkelni végre, néha már dél körül.

Először mindig a hajnali felriadás, amíg Kühnert doktor végigrecsegteti a folyosót a hálószobájuk és a fürdőszoba között, el az ajtóm előtt, s párnát húztam a fejemre, ne halljam mi következik; a fürdőszobába ment és előbb vizelt, pontosan hallanom kellett a rövid, éles csobbanását, mely a hosszan elnyúló, majd hirtelen megszakadó, végül egyre gyengülő csurgást megelőzte, vékony volt a fal, s tudtam, hogy a csésze kürtőjébe céloz, oda, ahol az öblítés után is víz marad, gyerekként én is kipróbáltam ezt, s bizonyos értelemben bámulatra késztetett, hogy valaki még ötvenévesen, egyetemi tanárként is ezzel szórakoztassa magát, de ha először csak a halk koppintás hallatszott és a vizelet tompán freccsenve a porcelánba ütközött, akkor tudtam, hogy üríteni fog.

A szellentések, önmagukban, még nem jelentették ezt, hiszen ha állva, vizelés közben csinálta, akkor az egészen máshogyan hangzott, mint mikor ült és a csészében öblösen felerősödött, nem lehetett összetéveszteni, ám hiába volt a párna, nem segített rajtam, mert a nyögdécseléseket, a megkönnyebbülés szelíd sóhaját és a papír súrlódásait, zizegését is közvetítette a fal, a párna nem segíthetett, mert figyeltem is, mintha élvezném a dolgokat, mintha azzal kínoztatnám magam, hogy nem tudom és nem is akarom bezárni a fülem, mint ahogy az ember lehunyhatja a szemét, becsukhatja a száját, de a fülét csak az ujjával dughatja be, az önmagával nem zárható; és ezzel még véget sem ért, a víz zubogása csupán néhány másodpercnyi szünet, s ha nem tudtam volna, mi következik még, akkor tán elegendő idő ismét elaludni, könnyed átfordulás, mert ezekben az éjszakai és hajnali fölriadásokban alig ellenőrizhető az átmenet az álom és az ébrenlét között, néha az álom elhomályosuló alakjai még a felkattintott lámpa fényétől sem rettennek vissza, arcuk van, kezük marad és csak annyira távolodnak el, hogy ne legyenek azért elérhetők, a könyvek közé ugranak a polcra és fordítva is megtörténik olykor, a szoba vonalai élesen simulnak az álomba át, még az ablakot látom, de már álomablak, a fát, a hiányzó tégla odvát, ahol a verebek laknak, álom, megfeszültem, mert ilyenkor áll Kühnert a tükör elé, a mosdó fölé hajol, éppen a fejem fölé hajol, az orrát a markába fújja, zubog a víz, krákogni, harákolni kezd és a felerőltetett taknyot a mosdóba, rám köpte ki.

Kopogtatásra ébredtem hétkor, „igen, tessék”, szóltam hangosan egy ilyenkor mindig idegen nyelven, ami azt jelenti, hogy előbb magyarul akartam volna mondani, amit a következő pillanatban németül kellett mondanom, s Kühnertné dúdolva jött begyújtani.

Esténként a lehullott platánlevelek tocsogós szőnyegén mentem a színházba, lakkcipőm talpa enyhén átnedvesedett.

Melchior akkor már eltűnt.

Berlin csatakosan és szürkén rám maradt.

Előadás után fölmentem a Wörther téri lakásba, hideg volt, s a lámpafényben a függöny bíbora megfakult, mégse gyújtottam meg a gyertyákat.

Kinn esett az eső.

A rendőrség bármelyik pillanatban megérkezhetett, hogy fölfeszítsék az ajtót.

A hűtőszekrény zümmögött a konyhában.

És másnap elutaztam én is.

Heiligendammban pedig sütött a nap, s itt nem tudom, mi történt velem.

Ha könnyedén bánnék a szavakkal, akkor azt mondanám, hogy boldognak éreztem magam, s ebben az érzésben bizonyára szerepet játszott a tenger, az utazás és közvetlen előzményei, no és a csinos kis helység maga, amit „a tenger fehér városának” mondanak, némi túlzással, hiszen a gyógyház mutatós tömbjének két oldalán csupán tucatnyi, egyformán emeletes villa áll, félkörívben, arccal a tengernek, ám valóban minden fehér, fehérek a zsalugáterek, most becsukva, fehér padok a sima zöld gyepen, fehér oszlopcsarnok, sarkában a nyári zenészek székei toronyba rakva, fehér falak a méregzöld, formára nyírt bukszusok és a magasra felkopaszodott feketefenyők között, s talán főszerepet kapott a megtévesztően szép idő is, a csönd.

Megtévesztő, mondom, mert süvítve fújt a szél, hatalmas hullámokat vert szét a parti gát, acélosan tömör, fehér habbá szétdöndülő hullámokat, csönd, mondom, mert két döndülés szünetében a figyelő érzék a hullámok szakadékába zuhant, feszült várakozásba, s megváltásnak tűnt hallani a súlyba átforduló erő hangjait; de este, amikor sétálni indultam, minden megemelkedett, sütött a hold, telihold a nyílt tenger fölött, alacsonyan.

A gáton indultam el Nienhagen, a szomszédos község felé, a gát egyik oldalán a döndülő tenger, csupa síkos él, a másik oldalon a néma láp, egyedüli élő, én, az elemek között, s mert cigarettám még délután elfogyott, és a térkép szerint Nienhagen, amelyet bizonyos Gespensterwald, vagyis „a kísértetek erdeje” óv a nyugati szelektől, nincsen olyan messzire, egy kettétört gyufaszállal mértem a távolságot a térképen, lépték szerint; elérhető; világítótornyának rebbenéseit a széltől elvakult szem néha látni vélte, s ezért úgy terveztem, hogy ott veszek majd magamnak cigarettát, és mielőtt visszafordulnék, egy jó forró teát is iszom; halászokat képzeltem el egy békés kocsma asztala körül, gyertyafényt, s elképzeltem magam, amint belépek, nem odavaló, s a felém forduló arcokat, a saját arcomat.

Tisztán és átláthatóan mentem magam előtt, könnyedén, és súlyosan követtem magam.

Mintha az elválásunk okozta kínt nem én, hanem a testem nem bírná többé elviselni.

Bő kabátom alá befújt a szél, taszított, lökött előre, s habár indulás előtt minden meleg holmimat magamra szedtem, fáztam, nem mintha éreztem volna ezt, de féltem is, s tudtam, hogy ilyenkor fázni kéne, még ha a kegyes érzékcsalódás most nem működött is tökéletesen; máskor talán visszafordultam volna, győz a félelem, s visszafordulásomat minden nehézség nélkül azzal magyarázom, hogy túl hideg van, félek a meghűléstől, ami egy ilyen értelmetlen éjszakai támolygásért túl nagy ár, most azonban nem tudtam megtéveszteni magam: mintha az a kép csúszott volna el, amit az ember oly fáradságosan, oly nagy önfegyelemmel kialakít önmagáról, hogy környezetével valamilyennek elfogadtassa magát és aztán e torzképet maga is elfogadhassa valódinak, mert én voltam ez, minden ismerős beidegződésem működött, mégis adódott valami pontatlanság, valami rés, nem is egy, csúszások, rések, melyeken át mintha egy idegen lényre lehetett volna látni, valakire.

Valaki, aki régen, de ezen a mai napon Heiligendammba érkezett, és este elindul Nienhagen felé.

Akárha ötven, hetven, száz évvel ezelőtt volna az, ami majd következik.

Még ha nem is történik semmi sem.

Izgalmas, új, tulajdonképpen felborzoló volt érzékelni széthullásomat, mégis a tapasztalt ember nyugalmával éltem át, mintha ötven, hetven, száz évvel lennék idősebb önmagamnál, kellemes öregúr, aki a fiatalságára emlékezik; de ebben igazán nincsen semmi csodálatra méltó vagy misztikus, ugyanis az altatót, amit évek óta magammal hordtam egy kerek kis dobozban, most sem volt bátorságom bevenni, pedig halálomhoz nem képzelhettem volna el poétikusabb körülményeket, s hogy valamit mégis tegyek, a képzelet gesztusával kellett önmagamat eltávolítanom önmagamtól, tisztázhatatlan érzelmeimtől akartam megszabadulni így, hiszen amit idegen lényem jövőjének éreztem, az nem volt más, mint a múltam és a jelenem, mindaz, ami már úgyis bekövetkezett vagy bekövetkezik.

A helyzet kivételességét csupán az adta, izgalmi állapot, hogy se ezzel, se azzal nem éreztem azonosnak magam, mintha egy romantikus díszletben mozognék színészként, s a múltam is önmagam sekélyes alakítása lett volna csak, ahogyan az lesz a jövőm is, összes szenvedéseim, mindez tehát játékosan a jövőbe vagy a történelmi múltba vetíthető, mintha meg se történt volna még, vagy ha megtörtént, akkor rég, minden felcserélhető, a szétcsúszó életsíkok zűrzavarát csak a fantáziám fogja át s rendezi egy olyan köznapi nehézkedésektől meghatározott tartás köré, ami énemnek nevezhető, amit énemként mutogatok, de nem én vagyok.

Én szabad vagyok, gondoltam akkor.

Képzeletem csak esetlegesen és ügyetlenül választ végtelen szabadságomból kis lehetőségeket, hogy olyan arcot állíthasson össze rólam, melyet mások szerethetnek, s amilyennek aztán magamat hiszem, gondoltam akkor.

Ma már nem ezt gondolom, de akkor ez a felismerés olyan erősnek és hatásosnak bizonyult, olyan élesen láttam azt a lényt, aki különböző lehetséges megvalósulásaimtól érintetlen és szabad maradt, jött velem, s én mentem vele, fázott és én helyette féltem, hogy meg kellett állnom, és ez sem volt elég, le kellett térdelnem, megköszönni a pillanatot, bár a térdem, éppen most, nem nagyon akart alázatra hajlani, inkább szerettem volna semleges maradni, ha kő lennék, és mégsem, még ez sem volt elég, pedig a szemem is lehunytam; a szélben egy gubancnyi rongy maradjon.

Alacsonyan állt a hold, sárga volt, mintha elérhető lenne, egy karnyújtásnyira, de a horizont záróvonalánál bágyadt fényben tükröződött, ott a fény nem húzta meg a hullámok idegesen változó éleit, mintha a víz ott sima lenne, ez is a távlat csalása, gondoltam, akár a gát másik oldalán, az ingoványon, ahol a fénynek nem volt tárgya, nem volt felület, él, tükröztetnie magát, elveszett, megszűnt, s mert az erőlködő szem semmi biztosat föl nem fedezhetett, ott nem sötét volt, ott nem volt fekete, a semmi volt ott.

Délután érkeztem Heiligendammba, valamivel naplemente előtt, és sötétedés után indultam útnak, amikor már fenn volt a hold.

Nem tudhattam, mi van ott, ahol a térkép lápot, az útikönyv ingoványt jelöl, mélyen feküdt.

Néma volt.

Mintha a szél is megállna, visszafordulna a gát fölött, mintha szél se fújna.

Sás és nád lepi, vagy egyszerű talajnak álcázva felületét, füvet növeszt?

Volt idő, amikor kísértetekkel szórakoztattam magam, most mégis rémisztőbbnek tűnt, hogy üres.

Akkoriban, évekkel előbb, s erről, bármennyire szeretném is elkerülni, később bővebben szólni kell, ha egy árnyék, egy mozdulat vagy egy zörej váratlanul testet öltött valamiben, nevemen szólított a hátam mögül, hozzám beszélt vagy nekem hallgatott, az félelmeim teste volt, most azonban dermedten borult a láp fölé, nem tett mozdulatot, hangot sem adott, árnya se volt.

Csak figyelt.

Állt a láp fölött, üres burok, idegen, így figyelt volna bárkit, ki idetéved, gúnyosan, és ez a gúny nem volt kellemes.

Igaz, ijesztőnek se mondanám, inkább fegyelmező, s ereje abban mutatkozott, hogy felizgatott fantáziámat nem engedte gyeplő nélkül, pedig az vágtázni akart, mert ki akarta találni önmaga történetét, ám hiába e vágy is, határozottan jelezte, hogy testemben ő csúsztatta el az időket, ő engedett a léleknek réseket, hogy belelássak, s önmagam megkettőzésének játékáért azt kéri cserébe, hogy ne feledkezzem meg róla sem, ne higgyek hát történetemnek, amit önmagam támasztékául kitalálok, s ha már meghalni nincsen elég humorom vagy erőm, mindig érezzem, fájjon, itt van, rajtam kívül, de bármikor belém nyúl és megérintheti az úgynevezett életfontosságú szerveket, mert azokból, hiába mesterkedem, hiába gondolom függetleníteni tőle magam, egynél vagy kettőnél nekem sincsen több, létem a fantáziámmal nem pótolható, ne bízzam el magam, ne higgyek abban, hogy egy ilyen holdfényes tengeri hangulat szabaddá, hát még boldoggá tehet.

Akkor már álltam, s mint aki kötelező áhítatát elvégezte, önkéntelen mozdulattal leporoltam a térdemet.

És e térdporolástól, hiába is mentegettem volna magam, hogy hát igen, a belénk vert rendszeretet, mégis újra éreznem kellett, hogy kissé nevetséges és hamis vagyok; gyorsan fordultam meg, hogy nem lenne-e jobb még időben visszatérni, elvégre az étteremben, ahol délután egy üveges ajtóval elválasztott pamlagos különteremben oly kellemes volt enni, vehetnék cigarettát és ihatnék teát, tízig nyitva tart, süvített a szél, szerettem volna vele ordítani, nekicsapódni a köveknek, de már nagyon messzire jutottam Heiligendamm fényeitől, észre se vettem, hogy ilyen messzire jutottam, és mintha magasabbra is, mert valahol lenn, néhány csillagocska sejtette a föld és a víz határán a házakat, és legalább annyira szégyelltem volna megfutamodásomat, mint amennyire a láp üres figyelme bántotta a hátamat.

Elképzeltem, hogy továbbmegyek.

Nem mehettem úgy, hogy a testem egyik fele, de főleg a hátam, ne érintkezzen vele. Vagy ha a partra letérnék?

De amikor az ötlet felmerült, egyébként fölöslegesen, mert a hold sárgás fényében szétzúduló tajték, láthattam, a gát lábáig becsapott, és elcsúszott felem is mulatott, hogy másika holmi ügyeskedéssel, a kőgát védelmét remélve, valami olyasmit akarna elkerülni, amit úgyis el kell fogadnia, mert amikor az ötlet fölmerült, egy alak is jött vele, nem kísértet, hanem egyszerű elképzelés egy fiatal férfiról, amint azon az üveges ajtón belép, körülnéz, pillantásunk találkozik és a nap besüt a terembe.

Ismét meg kellett fordulnom, és mentem tovább Nienhagen felé.

Egyre mulatságosabb, gondoltam akkor.

Mert itt voltam én, és elképzeltem, hogy nem itt vagyok, és itt ment velem az öregúr, aki leszek, vele pedig jött az ifjúsága, s az ifjúságára emlékező öregúr a tengerparti helyszínen, irodalmivá szelídült céljaimnak tökéletesen megfelelt, a pamlagos terem, az asztal fehér damasztján a kávéscsésze, amelyet éppen a szájához emelt, és jött velünk ez a fiatal férfi is, aki székének támláját fogva udvariasan és derűsen jó reggelt kívánt a közös asztalnál étkezőknek, ám őt, hogy jobban szemügyre vegyem, hiszen ő volt az, aki valójában a legjobban érdekelt, rögtön vissza is küldhettem az ajtóhoz, ahol megjelent, mert éreztem, hogy ő az, aki teljességgel az enyém, ő ugyanis nem létezik, na és rajtunk kívül volt még itt valaki, az, aki figyelt, s akitől bizonyára azért kaptam cserébe ezt a szőke ifjút, mert én is hagytam, hogy erejének kiszolgáltatott eszköze legyek.

Bizonyára ez volt a pillanat, amikor néma, immár évek óta készülődő egyezségemet megkötöttem, mert ha ma az összes következmények tudatában, szomorú okosként elképzelem a lehetetlent, mi lett volna, ha félelmeimnek engedve nem Nienhagen felé megyek tovább, hanem visszafordulok, és mint minden józan eszű élő, meghúzódom unalmasan közönséges szállodai szobámban, akkor feltételezhető, hogy történetem a legszabályosabb keretek között marad, akkor azok az elhajlások és kilendülések, melyek eddigi életemben adódtak, inkább annak irányát jelezték volna, merre nem szabad, akkor talán józan és egészséges undorral elfojthattam volna azt a kéjt, amit a szabálytalanság szépsége így megadott.