Erik Prince, aki pályafutását az amerikai haditengerészet elit alakulatánál,

a SEAL-nél kezdte, 1997-ben alapította meg a Blackwatert. 2009-ig a vállalat

vezérigazgatója, majd 2010-es eladásáig a cég elnöke volt. Michiganben született,

jelenleg Washingtonban él, számos vállalkozása van.

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Erik Prince

Civilian warriors: the inside story of Blackwater and the unsung heroes of the War on Terror; with an afterword by Max Boot

PORTFOLIO / PENGUIN

Published by the Penguin Group

Penguin Group (USA)

LLC375 Hudson Street, New York, New York 10014

Copyright © 2013 by BW Productions, LLC

Hungarian translation © Marczali Ferenc, 2015

Minden jog fenntartva.

Tilos ezen kiadvány bármely részét sokszorosítani, információs rendszerben tárolni vagy sugározni bármely formában vagy módon a kiadóval történt előzetes megállapodás nélkül; tilos továbbá terjeszteni másféle kötésben, borítással és tördelésben, mint amilyen formában kiadásra került.

Első magyar nyelvű kiadás: 2015

Kiadja a TWISTER MEDIA Kft.

1184 Budapest, Építő utca 13/C.

Postacím: 1680 Budapest, Pf.: 43.

info@twistermedia.hu

www.twister.hu

Felelős kiadó: Értékes Christos

Műszaki szerkesztő: Tóth András László

Szakmai lektor: Vass Gábor

Szerkesztő: Rácz Attila

Lektor: Dobos Attila

Korrektor: Kótai Kata

Borítóterv: Christopher Sergio

A borítófotó a szerző engedélyével került felhasználásra.

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-615-80294-9-0

A Blackwater csapatának, különösen annak a negyvenegy férfinak,

akik életüket áldozták, és a sebesülteknek, akiknek a kitartása

mind a mai napig ösztönzőleg hat ránk.

Végtelenül büszke vagyok arra, amit együtt elértünk.

A KIADÓ MEGJEGYZÉSE

Az Amerika szolgálatában megjelenése előtt Erik Prince a CIA rendelkezésére bocsátotta a kéziratot, tiszteletben tartva a titoktartási záradékot, amit a CIA-val kötött szerződéskor írt alá. A CIA cenzorai annyi részletet átszerkesztettek a kéziratban, hogy Mr. Prince úgy döntött, minden titkosnak minősített tartalmat eltávolít, még azokat a jelentéseket is, amelyek már korábban nyilvánosságra kerültek.

Erik Prince memoárja ugyan a cenzúrázott részek nélkül is teljes, felkértük Max Bootot – az  Államok egyik legelismertebb hadtörténészét – egy független beszámoló megírására azokról az eseményekről, amelyekről Mr. Prince-t letiltották. Ennek megírásában – melyet az Utószóban olvashat – Erik Prince semmilyen szerepet nem vállalt.

BEVEZETÉS

2003. DECEMBER 6.

ESTE TIZENEGY VOLT, AMIKOR AZ AMERIKAI HADSEREG APACHE és Kiowa Warrior helikopterei, valamint a Blackwater két Kismadara (McDonnell Douglas MH6) kíséretében tizennyolc autó száguldott ki a Zöld Zónából. Ráfordultak egy kátyúkkal szabdalt betonútra, és a megperzselődött sorompók, az öngyilkos merénylők által felrobbantott autóroncsok mellett elhaladva a bagdadi nemzetközi repülőtér felé vették az irányt. A kormányzókat és az amerikai védelmi minisztereket általában alaposan felszerelt konvojok kísérik – különösen, ha a „Halál országútján” keresztül vezet az útjuk.

A többsávos aszfaltút Irak legnagyobb nemzetközi repülőterét kötötte össze a koalíciós erők irányítása alatt álló Zöld Zónával. A felkelők éveken át tartották terror alatt a nagyjából öt mérföldes útszakaszt, naponta támadtak meg konvojokat, diplomatákat vagy amerikai katonákat. Az út olyan veszélyes volt, hogy az amerikai Külügyminisztérium végül megtiltotta az alkalmazottainak, hogy ráhajtsanak. De már a tiltás előtt is csak alapos előkészületek és tervezés után döntött úgy bárki is, hogy ezt az útvonalat választja.

Csakhogy Paul Bremer nem az a fajta ember volt, akinek bármit is meg lehetett tiltani.

Nem sokkal este tizenegy előtt Bremer, az Egyesült Államok elnöki különmegbízottja és az iraki közigazgatás vezetője befejezte a Donald Rumsfeld védelmi miniszterrel a Zöld Zónán kívül folytatott megbeszélést. A Blackwater biztonsági csapatának legnagyobb meglepetésére Bremer ragaszkodott hozzá, hogy kikísérje a minisztert a repülőtérre.

Frank Gallagher, az osztag hordómellű vezetője – az ő feladata volt gondoskodni arról, hogy Bremer túlélje iraki megbízatását – gyorsan újratervezte az útvonalat. „Persze megkaptam a rádióban, hogy túlságosan kockázatos a küldetés, és hogy nem vagyok normális – emlékezett vissza később Gallagher erre a napra. – De láttam a [Bremer] szemében, hogy nem hajlandó vitát nyitni a dologról.”

Az út eseménytelenül telt, ám Gallagher érezte, hogy a neheze még hátravan. A látványos felvonulásból biztosan kikövetkeztették a lázadók, hogy valami szokatlan történik a repülőtéren, márpedig a visszautat a Rumsfeldet kísérő amerikai katonák nélkül kell majd megtennie a Blackwater konvojának.

Miután az Ideiglenes Koalíciós Hatóság vezetője elbúcsúzott a minisztertől, közeli bizalmasa és jobbkeze, Brian McCormack társaságában beszállt az egyik páncélozott Chevrolet Suburban SUV hátsó ülésére. Ekkor Gallagher maga köré gyűjtötte az embereit. „Elmondtam nekik, hogy kalandos utunk lesz visszafelé, és mindenki figyelmét felhívtam a ránk leselkedő veszélyekre. Megbeszéltük, hogy este iszunk egy kehely mézbort a Walhallában.”

Kontraktorhumor.

Tizenegy óra húsz körül a Bremert kísérő, alaposan megcsappant létszámú konvoj elindult a repülőtérről. A fürge Kismadarak kilőttek előre, hogy felülről fedezzék a menetet, és időben észleljék az úton leselkedő veszélyeket. Gallagher, aki a Chevy SUV elülső utasülésén ült, megmarkolta matt fekete M4-es gépkarabélyát, és kinézett az éjsötét országútra. Bremer és McCormack a másnap esedékes találkozóikról beszélgettek a hátsó ülésen.

Ekkor hirtelen bejelentkezett az egyik helikopter. „Mindenki készültségbe – egy jármű tolat fel előttünk a felhajtósávról az autópályára.” Bremer Chevyjének sofőrje átváltott a legbelső sávba, hogy minél közelebb legyenek az autópálya középvonalához, a sorban előttük és mögöttük haladó páncélozott autók pedig úgy manővereztek, hogy jobbról fedezni tudják Bremert.

Ekkor valami, amiről hamarosan kiderült, hogy egy neki szánt AK–47-es lövedék volt, éles csattanással a Gallagher feje melletti golyóálló üvegnek csapódott. A következő pillanatban aztán irtózatos villanás hasított az éjszakába, és egy rögtönzött robbanószerkezet detonációja rázta meg a Bremerék kocsija mögött haladó páncélozott Humveet. A fülsiketítő robbanás darabokra tépte a terepjáró tengelyét.

Bremer sofőrje kifarolt, és minden erejével azon volt, hogy a kocsi négy kerekét az aszfalton tartsa. Ekkor a sötétből tüzet nyitottak rájuk a lázadók, AK–47-eseik kerepelve szántották végig az autó jobb oldalát. Nem volt hová bújniuk: a lángok és az autók fényszórói eléggé megvilágították az utat ahhoz, hogy pontosan lássák, mibe keveredtek. „Megtámadtak minket. Egy jól szervezett, gyakorlottan végrehajtott merényletkísérletről volt szó – írta később Bremer. – Hátranéztem, és láttam, hogy a SUV hátsó golyóálló szélvédőjét kiszakította a robbanás. Az AK–47-esek golyói egymás után csapódtak be a szabadon tátongó, háromszög alakú lyukon.”

– Tonhal! Tonhal! Tonhal! – kiáltotta a hang a rádióból. A Blackwater műszakvezetője volt az, aki a mögöttük vánszorgó, törött tengelyű páncélozott kocsiból adta ki a kódolt parancsot, miszerint a Chevy azonnal hagyja el a támadás helyszínét. – Hagyjátok itt a Humveekat! – mondta. – Vigyétek innen Bremert!

Miközben a helikopterekből érkező golyózápor visszavonulásra kényszerítette a lázadókat, a Blackwater sofőrjei, nem törődve a robbanás okozta égési sérülésekkel a lábukon, rátapostak a gázpedálra, és keresztülhajtottak az előttük tornyosuló füstfelhőn. Az egyik Suburb, amely addig Bremerék mögött haladt a sorban, azonnal melléjük húzódott, és olyan közelről fedezte az elnöki különmegbízott autóját, hogy összeért a visszapillantó tükrük. „Jelentést kértem a veszteségekről, és megtudtam, hogy a négy járművünkből kettő megsérült, de ha nehezen is, el tudták hagyni a helyszínt” – mondta Gallagher.

A robbanószerek bűzét még akkor is érezni lehetett Bremer autójában, amikor végre behajtottak a Zöld Zónába. Nem sokkal később a Humveek és a helikopterek is megérkeztek.

Csodával határos módon senki sem sérült meg.

Attól a naptól kezdve, hogy a középiskola elvégzése után beiratkoztam a Haditengerészeti Akadémiára, azt tartottam életem céljának, hogy tisztességben és becsületben szolgáljam Istent, a családomat és az Egyesült Államokat. Erre először tengerészkadétként nyílt módom, azután a haditengerészet különleges műveleti alakulatának, a SEAL-nek a tagjaként, majd miután egy családi tragédia hazaszólított a szolgálatból, biztonsági szakértőként próbáltam megoldást találni a világ talán legégetőbb problémáira. A háború csúnya dolog, de én mindig törvényesen és alaposan végeztem a munkámat. Talán túlságosan is alaposan – emiatt történhetett, hogy a Blackwater idővel akkorára nőtt, mintha a hadsereg külön fegyverneme vagy valamelyik kormányzati ügynökség önálló szervezeti egysége lenne.

A cég vezérigazgatójaként eltöltött tucatnyi esztendő alatt írtam alá együttműködési szerződéseket a Külügyminisztériummal, a Védelmi Minisztériummal, a CIA-val, a világ legkülönbözőbb pontjain működő elit bűnüldöző szervekkel, és még sok mindenkivel. Államfők védelmének biztosításától levelek kézbesítéséig mindent csináltunk. A Blackwater egy észak-karolinai mocsárvidéken működő egyszerű kiképzőközpontból nőtte ki magát egy olyan vállalattá, melynek tucatnyi üzletága között szerepel a léghajófejlesztés, a hírszerzés vagy éppen a K9-es kutyák kiképzése. A Bush elnök hivatali ideje alatt Irakba küldött ezer, valamint az Afganisztánba vezényelt további több száz biztonsági emberünkkel mi lettünk a terror elleni háború leghatékonyabb eszköze, a demokrata Obama elnökkel pedig még szorosabbra fontuk az együttműködést – olyan szorosra, amit az elnök sohasem lenne hajlandó beismerni. Vállalatom története a kiválóság, a teljesítmény és az elkötelezett vállalkozó szellem büszke története.

A jó hírnév megőrzéséért vívott küzdelem azonban teljesen más, mint golyózáporban harcolni egy idegen országban. Az utóbbihoz én és az embereim is megkaptuk a megfelelő kiképzést. Otthon viszont az egymást érő nevetséges perek, kongresszusi meghallgatások és félrevezető újságcikkek besározták a Blackwater nevét, és úgy állították be a céget, mintha mi lennénk a gonosz hadserege. Mintha bárki által felbérelhető fegyveres huligánok lennénk. Zsoldosoknak és gyilkosoknak állítottak be minket, és ránk zúdult a Bush-vezetés közel-keleti politikája miatt támadt népharag. Miután éveken át hiába próbálták elnyerni az irakiak bizalmát és támogatását, a hivatalnokok úgy döntöttek, megéri bűnbakot csinálniuk a vállalatból, amelyre addig mindig számíthattak. Nagyon felidegesített, amikor láttam, hogy a politikusok felháborodást mímelve úgy tesznek, mintha az embereim nem pontosan azt csinálták volna, amiért ők olyan nagylelkűen megfizették őket.

A kormány sok mindent szeretne titokban tartani a neki végzett munkánkkal kapcsolatban. Nem szeretné például, hogy kitudódjon az igazság a Külügyminisztérium által jóváhagyott iraki műveleti taktikánkról, beleértve a bevetés szabályait. Nem akar beszélni a Blackwater szerepéről a terroristák utáni hajtóvadászatban, melyet Obama elnök Pakisztánban és másutt folytatott. Nem akar arról beszélni, hogy a kormány milyen mértékben támaszkodik a biztonsági cégekre, és hogy mekkora méreteket ölt a háborús munka kiszervezése. A kormány soha nem fogja elismerni, mennyi mindent köszönhet a Blackwaternek. Az ő érdeke az, hogy mindent letagadjon.

Hosszú éveken keresztül terjedtek a cégem munkájával kapcsolatos téves és hazug híresztelések, a Blackwater pedig a kormánnyal kötött szerződései értemében nem reagálhatott a széles körű lejárató kampányra. Nem állhattunk a nyilvánosság elé, hogy elmondjuk, hogyan végeztük el a ránk bízott feladatokat, mi történt valójában a 2007. szeptemberi bagdadi vérfürdőnél, vagy hogy miként áldozták fel a cégemet a pártpolitika oltárán. Vagy azt, hogy a CIA hanyagsága és hozzá nem értése miatt hogyan vették el tőlem azt a munkát, amit mindennél jobban szerettem.

Most jött el a pillanat, hogy megtörjem a csendet. Az emberek egészen mostanáig csak a történet egyik felét ismerték, én pedig nem fogom ölbe tett kézzel nézni, hogy a kormányhivatalnokok rám húzzák a vizes lepedőt, ezzel mentve a saját bőrüket. A Blackwater igaz története lelkesítő, inspiráló, fájdalmas és tragikus történet. Azoknak az embereknek a története, akik a testükkel fogták fel a golyókat azok elől, akik aztán learatták a babérokat. Azoknak a hazafiaknak a története, akiknek a nevét csak akkor ismerte meg a nagyközönség, amikor a jogászoknak és politikusoknak bűnbakra volt szükségük.

A bírálóink elmondták, amit akartak. Most mi következünk.

ELSŐ FEJEZET

APÁM FIA

1969–1996

AMIKOR EGY HAJÓ FELROBBAN, ANNAK PONT OLYAN HANGJA VAN, MINT AHOGY AZT AZ EMBER ELKÉPZELI.

Tizenhárom éves voltam, amikor először hallottam ezt a hangot. A családommal vakációztam Ontarióban, és éppen a negyvenhárom láb hosszú, Viking márkájú kishajónkon úsztunk fölfelé az Északi-csatornán. A hajót apa vezette, a fedélzeten pedig rajtam kívül ott volt anyám, Elsa, az egyik nővérem, és egy barátom. A Michigan-tótól indultuk, és már magunk mögött hagytuk a Felső-félszigetet. Egy öreg, tizenhárom láb hosszú Boston Whaler motorcsónakot vontattunk magunk mögött, amit apa valamelyik újság apróhirdetési rovatában szúrt ki magának, és ami később nagyon a szívemhez nőtt.

Reggel hat óra volt. A barátommal átszálltunk a Vikingből a Whalerbe, eloldoztuk magunkat a hajótól, és kerestünk egy pecahelyet a közelben. Alig vetettük ki az első horgot, amikor egy narancssárga villanást pillantottam meg a látóhatáron, majd a következő pillanatban bariton mennydörgés hömpölygött végig a vízen. Fehér füst gomolygott a felrobbant hajóból; láttam, ahogy az égből aláhullnak a hajótest darabjai és a pörögve zuhanó árbóc szilánkjai.

Azután sikítást hallottam. Akkoriban még nem voltak mobiltelefonok, és a motorcsónakon sem volt rádió, amivel segítséget hívhattunk volna. Berántottuk a negyven lóerős motort, amit apával nemrég szereltünk fel, lekuporodtunk a világoskék színű hajótörzsben, és kilőttünk a káosz felé.

Miközben a felcsapódó víz az arcomba vágott, eszembe jutott az egyik legelső dolog, amit apa a hajózásról tanított: Mindig szellőztess! Többször is elmondta, hogy a fedélzeten lévő gázüzemű motorokra nagyon oda kell figyelni. Ezek nem olyanok, mint az autókban lévő motorok, ahol a jármű alatti légáram magával viszi a veszélyes gázokat. A hajófenékben szinte alig van természetes légmozgás, így egy egyszerű tankolás is elég ahhoz, hogy a levegőnél nehezebb gázok összegyűljenek a hajótest aljában. Ha ezeket nem szellőztetjük ki megfelelően, mondta, gyakorlatilag úszó bombává változtatjuk a hajót, és onnantól kezdve elég egyetlen szikra a robbanáshoz. Emlékeztem, hogy néhány évvel korábban a Popular Mechanics valamelyik számában azt olvastam, hogy egy bögre benzin akkorát tud robbanni, mint egy tucat dinamitrúd. És ott, az Északi-csatornán rájöttem, hogy mindjárt a saját szememmel fogom látni, milyen pusztításra képes egy ilyen robbanás a valóságban.

A Whalernek mindössze egy perc kellett ahhoz, hogy elérjen a fél mérföldre lévő hajóhoz. Megdöbbentő látvány fogadott minket: a fülke teteje hiányzott, a hajó orránál pedig rettenetes lyuk tátongott. Az egész fedélzet lángokban állt.

Két nő esett a hajóról a vízbe, az egyikük olyan hetvenéves lehetett, a másik középkorú volt, és az előbbi lányának tippeltem. Csodával határos módon életben voltak, de messziről lehetett látni az égési sérüléseiket, és azt is hallottuk, hogy nagy fájdalmaik vannak. Minden erejükkel próbáltak a felszínen maradni.

Odaértünk melléjük, és mindkettőjüket beemeltük a Whalerbe, majd keresztbe fektettük őket a széles fapadon, amit apámmal közösen hosszú órákon keresztül csiszoltunk és lakkoztunk még Michiganben. Ma is tisztán emlékszem az égett haj szagára.

A két nőnek az volt a szerencséje, hogy miközben megfordultunk a motorcsónakkal és kilőttünk a part felé, a helyiek, akik szintén látták a robbanást, értesítették a mentőket. Azok nem sokkal azután érkeztek a helyszínre, hogy partot értünk, mi pedig segítettünk beemelni a hordágyra fektetett nőket a mentőautóba. Sem a nevét nem tudtam meg a két nőnek, sem azt, hogy mi történt velük azután. Az utolsó dolog, amire ebből a reggelből emlékszem, az volt, hogy visszamegyünk a Vikinghez, utánakötjük a Whalert, és felmászunk a fedélzetre. Majdnem mindenki aludt még.

„Kitartás és elhatározás – mondogatta mindig az apám. – Kitartás és elhatározás.” Ez a két dolog határozta meg az életét – és őszintén remélem, hogy az enyémet is.

Amikor apám gyerek volt, mindig elkísérte az apját, Petert napi kézbesítőkörútjára. Peter a Tulip City Produce Companynek dolgozott a festői Holland városban, Michigan államban. Nagyanyám, Edith varrónő volt. A Michigan-tó keleti partján fekvő csendes városban mindenki tudta apámról, hogy szorgalmas fiú, aki még szinte alig tudta megemelni a kalapácsot, de már kivette a részét a ház körüli munkákból. Amikor Peter 1943-ban váratlanul meghalt szívinfarktusban, a nagyanyám nem kért az állam segítségéből, nem kellett neki az egyház támogatása, de még a saját családja pénze sem. Úgy döntött ugyanis, hogy onnantól kezdve Edgar lesz a férfi a családban, ő fogja eltartani őket. Edgar, akinek két húga volt, és aki ekkor járt a tizenkettedik életévében.

Apám első munkaadója egy városi szobafestő volt, aki néhány centet fizetett óránként azért, hogy a kis Edgar lekaparja és simára csiszolja a kifestés előtt álló házak falait. Azon a nyáron, amikor elromlott a házuk vízmelegítője, apám lemérte, mekkora csövekre van szükség az új berendezéshez, elment a vaskereskedésbe, ott méretre vágatta a galvanizált csöveket, majd menetet vágatott a végükre. Alkatrészről alkatrészre haladva szerelte össze az új vízmelegítőt, vízvezeték-szerelőre nem is volt szükség. Ami azért is volt szerencse, mert kifizetni amúgy sem tudták volna.

Apámnak kevés boldog története volt gyerekkorából, sem tengerparti nyaralásokról, sem vidám családi ünnepségekről nem mesélt. A középiskolában is mindössze egyetlen évig focizott. Keményen tanult, mert azt várták el tőle, és keményen dolgozott, mert nem volt más választása. Tizenhárom éves korában munkát kapott a városi Chrysler-Plymouth kereskedésben, ahol óránként negyven centet fizettek neki. Ott mindent megtanult, amit az autókról meg lehetett tanulni. Tudta, hogyan szedje szét őket, hogyan ismerje fel a hibákat, hogyan adja el őket. Három év elteltével már ő vitte a boltot, valahányszor a tulajdonosnak el kellett utaznia.

Apa eltartotta a családot, és közben elég pénzt tett félre ahhoz, hogy beiratkozhasson az egyetemre. A Michigani Műszaki Egyetemen megkapta a tartalékosok ösztöndíját, és hamarosan két évet szolgált a légierő dél-karolinai és coloradói bázisán mint fotófelderítő tiszt. A szolgálati idő letelte után visszatért Hollandba, és a Buss Gépgyárban kezdett el dolgozni mint fémöntő munkás, ahol idővel egészen a főmérnökségig vitte. Feleségül vett egy Elsa Zweip nevű bájos tanítónőt, akivel két évvel azelőtt, a nyári szünet alatt ismerkedett meg, vízisízés közben. Hamarosan megszületett a legidősebb nővérem, Elisabeth. Azután következett Eileen és Emily. Én 1969 nyarán születtem.

1965-ben eladták a Busst. Apa ezután maga mellé vett két embert a volt munkatársai közül, újrazálogosította a házat, és kölcsönkért 10 000 dollárt az anyjától. Biztos volt benne, hogy a környék gyárai hamarosan kénytelenek lesznek házon belül, saját maguk megoldani a fémöntést. Volt néhány remek ötlete azzal kapcsolatban, hogy miként tudja majd kielégíteni ezt az igényt, és ezekért az ötletekért az anyámnak és az operának tartozott hálával. Apa ugyanis annyira unta a michigani operaházba szervezett randevúikat, hogy az előadások alatt végig újszerű öntőgépek tervein törte a fejét. A gyarapodó családdal járó megnövekedett kiadások miatt, és mert idősödő édesanyja megtakarításai is apadni kezdtek, apám gondolt egy merészet, és megalapította a Prince Manufacturinget.

A gyárban egy hatfős csapat dolgozott megállás nélkül azon, hogy megépítsék a hatszáz tonnás öntőgépeket. Megalapítása után néhány hónappal a Prince megszerezte első megrendelését a Honeywell International nevű cégtől, amely két, fegyvergyártásra alkalmas öntőgépet vásárolt. Nem sokkal később aztán a Honeywell újra megkereste apám gyárát, és rendeltek még hármat. Aztán még tizenötöt. Aztán a General Motors (GM) is elkezdte venni a gépeket, és hamarosan az összes motorblokkjukat Prince öntőgépekkel készítették. Apám cégénél mindenki látta, hogy a kemény munka meghozza gyümölcsét. „Ha az alkalmazottaim részesei a játéknak, ha tudni akarják, milyen stratégia szerint játszunk, akkor a sikernek is részesei lesznek – mondta egyszer apám. – Úgy lehet megnyerni egy játékot, ha az egész csapat együtt dolgozik.”

A gépek mérete a megrendelések számával együtt nőtt: 1969 januárjában a GM megrendelt egy ezerhatszáz tonnás öntőgépet a sebességváltóik alumíniumköpenyének gyártásához. A tizenhat órás munkanapok helyét átvették a tizennyolc órás munkanapok. Apám a legszokatlanabb megrendeléseket is kötelességének érezte teljesíteni. Neki ez nem csupán az üzletről szól, de még csak nem is arról, hogy esetleg elveszíthet egy üzletet. Ő büszkeségi kérdést csinált a dologból. „Ha sokat vársz az élettől, a saját munkáddal szemben is legyenek magasak az elvárásaid” – mondta egyszer. És hét hónap múlva a Prince Manufacturing leszállította és üzembe helyezte az öntőgépeket a GM gyárában.

A cég hamarosan bővíteni kezdte a tevékenységi körét, és átalakult Prince Corporationné. A Prince Corporation már nemcsak gépeket gyártott, melyekkel aztán mások elkészíthették a saját gépeiket, hanem saját termékeket kezdett a piacra dobni. 1972-ben feltalálta a lámpával és tükörrel ellátott napellenzőt a Cadillac számára. Mára már annyira megszoktuk ezt az alkatrészt, hogy nehéz elképzelni, hogy valaha nem volt ilyen az autókban. A Prince ezután középkonzolokat kezdett tervezni, azután pohártartókat a műszerfalra, azután mozgatható karfákat, digitális iránytűt/hőmérőt és programozható garázsajtónyitókat. Az apám vadiúj iparágakat tudott a semmiből megteremteni. David Swietlik, aki akkoriban a beszállítókat szerezte a Chrysler nagyobb modelljeinek alkatrészeihez, egyszer azt mondta a Forbes magazinnak: „A Prince mindig úgy állít be hozzánk: »Még nem is tudjátok, hogy szükségetek van erre.«”

A három nagy autógyártó többek között azt szerette apámban, hogy saját maga finanszírozta a kutatás és fejlesztés költségeit. Ha valamelyik prototípusa kudarcot vallott, neki kellett viselnie a veszteségeket. Apámat ez a felállás elszánttá és ravasszá tette: a vállalat minden egyes hibáját és ballépését feljegyezte egy füzetbe, amit az íróasztala fiókjában tartott. Ezeket a hibákat „áldozati ajándékoknak” nevezte, és a dolog működött: hét évvel az alapítása után a Prince Corporation lett Holland városának legnagyobb munkaadója.

A sikernek persze megvolt az ára. 1972-ben apám majdnem belehalt egy szívinfarktusba. Negyvenkét éves volt. Három hétig feküdt a városi kórházban, és ez alatt a három hét alatt volt ideje gondolkodni, mennyire keményen hajtotta magát – és mindenki mást is maga körül. Eszébe jutott a saját apja, aki harminchat évesen halt meg. Rájött, hogy ugyanazt csinálja, mint ő. Emlékszem, amikor anyával rátaláltunk otthon. Azonnal tudtam, hogy nagy baj van, mert azelőtt soh sem láttam őt napközben feküdni. „A kórházban töltött idő és a sok töprengés, hogy mégis mit nyert azzal a rengeteg munkával, oda vezetett, hogy újból átadta magát a Jézus Krisztusba vetett hitének – mondta később Gary L. Bauer, a család egyik jó barátja. – Ed a saját és a vállalkozása jövőjét is Isten kezébe adta.” Ezután apa kevesebb időt töltött munkával, és sokkal közelebb kerültünk egymáshoz.

Apámnak fontos volt, hogy megismertessen a nagyszüleim európai gyökereivel, a régi hazával. A holland–német kapcsolat meglehetősen nyilvánvaló volt: egy Holland nevű városban nőttem fel, melyet 1847-ben alapítottak a hazájukból vallásos üldöztetésük miatt elmenekült hollandok. Állandóan tulipánfesztivált tartottak a városban, és bármerre nézett az ember, hagyományos, holland stílusban épült házakat látott – még egy valódi, ősrégi szélmalmot is hozattak Hollandiából. Mindenkinek volt fapapucsa, és a város egyik legfontosabb intézményét a holland református egyház jelentette, melynek anyám is elkötelezett híve volt.

Lenyűgözött a családom története, és úgy általában a világtörténelem – de legjobban az, hogy milyen szerepet játszott az egészben a hadsereg. Az első katonai osztag, amit összeállítottam, ólomból volt – öt centiméteres magasságukkal fegyelmezetten sorakoztak az ablakpárkányomon. Több százan voltak, és úgy festettem le őket, hogy megszólalásig hasonlítottak a brit, a francia és a kontinentális hadsereg katonáira. Külföldi kirándulások alkalmával szereztük be a megfelelő öntőformákat, és apával vagy tíz kiló ólmot elhasználtunk a katonáim kiöntésére. Még csak hétéves voltam, de rengeteg csodálatos történetet hallottam a katonaságról apámtól és a bácsikáitól, akik szintén szolgáltak a seregben.

A család iránt érzett kötelességtudat is fontos volt. Anya szigorú volt, de szeretetteljes, különösen velem. Apa száznyolcvanöt centiméter magas volt, átlagos testalkatú, hatalmas tenyere kérges a rengeteg munkától. Gyakran utazott el üzleti útra, én pedig azon vettem észre magam, hogy a távollétében én lettem a férfi a háznál. A család és az üzlet elválaszthatatlanul összefonódott nálunk, és az utóbbiba akkor kezdtem belelátni, amikor apa anyámat, a nővéreimet és engem tett meg az egyre terjeszkedő Prince Corporation fő részvényeseivé. Családi megbeszéléseket tartott, hogy mindenki kivehesse a részét a céggel kapcsolatos döntésekből. Szombatonként végigvezetett a vállalat üzemein és irodáin, újabb és újabb dolgokat tanított meg a gyártásról, és megmutatta, hol lehet javítani a hatékonyságot. Az egész gyárnak hidraulikaolaj-szaga volt. Mindig mindenkivel kezet kellett ráznom, a gépkezelőktől kezdve a főnökökig, hogy érezzék, értékelem a teljesítményüket. Akkor is, ha még csak hétéves voltam.

Az infarktusát követő években apa teljesen megváltozott. Sokkal fontosabb lett neki a család és az egészség. A távoli kontinenseket keresztülszelő autós kirándulások mellett olyan helyekre is elmentünk, mint Dachau és Normandia. Az egészséges életmód megszállottja lett – annyi volt az otthoni fánkozásoknak –, és ezt a megszállottságát hamar kiterjesztette mind az ezerötszáz alkalmazottjára.

A Prince Corporation vezetői hetente háromszor elmentek a városi teniszklubba, amit apa még akkor vásárolt meg, amikor az éppen a csőd szélén állt. Ekkoriban a három martinival leöblített üzleti ebéd volt a divat Amerikában, de a Prince nagykutyái kettős hibák és győztes fonákok bűvöletében töltötték a délutánt. 1987-ben aztán a Prince Corporation megnyitotta hatalmas, kosár- és röplabdapályákkal felszerelt sportlétesítményét. Apa alkalmazottai ezenkívül rendszeresen részt vehettek egészségügyi szűréseken.

Apám számára az üzlet nem csupán a pénzcsinálásról szólt, hanem az emberi kapcsolatokról is. Alkalmazottai lojálisak voltak hozzá, ő pedig úgy érezte, felelősséggel tartozik értük. Boldogsággal töltötte el a tudat, hogy a vállalat sikerének köszönhetően jól boldogulnak. Örült, ha azt látta, hogy valamelyik keményen dolgozó gépkezelője egyetemre küldi a gyerekeit, vagy ha a mérnök, akinek fogyatékkal élt a kisgyereke, ki tudta fizetni a lehető legjobb egészségügyi ellátást. Repülőt küldött a távoli találkozókon lévő üzletkötőiért, hogy hazaérjenek a családi vacsorára. Az iroda vasárnap zárva tartott.

Apa fontosnak érezte, hogy visszaadjon valamit abból, amit kapott, és a jövedelmének legalább 10 százalékát minden évben elosztogatta. A Prince Corporation vállalati hitvallásának negyedik pontja így szólt: „A vállalat maximális összeget fordít jótékonykodásra” – és a szüleim így is tettek. Az 1980-as években az adományaik segítettek új életet lehelni Holland belvárosába – többek között egymillió dollárt adtak az ország első idősklubjának, az Evergreen Commonsnak a megépítésére. (Az akkori alelnök, George H. W. Bush is meglátogatta a központot 1985 decemberében.) Az ő támogatásuk tette lehetővé, hogy a város felújíthatta Holland egyik közkedvelt látványosságát, az 1892-ben épült, nagyszerű mészkő óratornyot. A megbecsültség kölcsönös volt. A belvárosi Alpenrose park járdáján ma egy sor bronz lábnyom vezet egy zenészeket és éneklő gyerekeket ábrázoló szoborcsoporthoz. A szobor tövében dísztábla állít emléket apámnak: „Mindig hallani fogjuk lépteidet – áll a táblán. – Holland belvárosának lakói hálásak rendkívüli elképzeléseidért és nagylelkűségedért.”

Apa dollármilliókat adományozott a helyi Hope College-nak és anyám főiskolájának, a közeli Grand Rapidsban lévő Calvin College-nak. Mindkét iskola református intézmény volt, amely vallást apám azóta érezte rendkívül közel magához, hogy először meglegyintette a mulandóság szele. 1988-ban az ő támogatása kellett ahhoz, hogy Gary Bauer és James Dobson elindíthassa a Family Research Councilt, amely azóta befolyásos politikai csoporttá nőtte ki magát, és rengeteget tett a konzervatív értékek népszerűsítéséért. „Áldottak vagyunk – mondogatta apa. – Kötelességünk a jót szolgálni ebben a világban.”

Apa nem engedte, hogy dolgozzam a középiskola alatt: azt akarta, hogy legalább én kiélvezzem ezeket az éveket, ha már neki nem adatott meg. Benne voltam a Holland Keresztény Gimnázium kosárlabda-, foci-, pályamotor- és birkózócsapatában, felső tagozatban pedig elsők lettünk a másodosztályú futballbajnokságban. Emlékszem, bárhol volt éppen a világban, apám hazarepült, hogy a fedetlen lelátón ülve végignézze anyával a meccseimet az esőben.

Sosem számítottam különösebben népszerű gyereknek az iskolában. Nem ittam és nem dohányoztam. A sport miatt akadtak haverjaim, de közelebbi barátaim nem nagyon. A családom nagyon szerencsés helyzetben volt, de ennek is megvoltak a hátrányai. Sohasem lehettem biztos benne, hogy az emberek Erik Prince-t látják-e bennem, vagy csak Holland legnagyobb munkaadójának a fiát. Apával rengeteget beszélgettünk politikáról és a jövőmről. Részt vettem az egyház életében. Megtanultam repülni, tizenhét évesen szereztem meg a magánpilóta-jogosítványomat a közeli Tulip City Repülőtéren.

A történelem volt a kedvenc tantárgyam, főleg a hadtörténetet szerettem. Sokat vitatkoztam a tanáraimmal és az osztálytársaimmal, akik nem látták mindazt, amit én igen a családi vakációk alkalmával. Ezek az utazások, és az, hogy saját szememmel láttam a kommunista és szabad Európa közötti éles kontrasztot, nagy hatással voltak rám. Hogy lehet, hogy senki sem követeli, hogy szálljunk szembe a kommunizmussal? Nem tudják, hogy a vasfüggöny fogolytáborrá változtatja a korábban szabad nemzeteket? Egyszer órán összevitatkoztam az egyik tanárommal, aki azt állította, hogy az akkori elnök, Ronald Reagan hidegháborús haderőfejlesztése puszta pénzpocsékolás. Ellenérvként felsoroltam a stratégiai védelmi kezdeményezés összes olyan fegyverrendszerét, melyekre mind szükségünk volt a szovjet fenyegetés elhárításhoz. Úgy elemeztem ki Reagan „csillagháborúját”, ahogy az osztálytársaim a Michigani Egyetem futballcsapatának névsorát. Személyesen akartam megküzdeni a szovjetekkel.

Mivel korán lelkesedni kezdem a hajózás iránt, apa terelgetni kezdett a haditengerészet felé. Azt mondta, hogy az ösztöndíj, amit annak idején tartalékosként elnyert, segített neki jó vezetővé válni, és hogy a katonai akadémia velem is ugyanezt csinálná. Az infarktusa után nem sajnálta tőlem az idejét, de alamizsnát sohasem kaptam tőle. Nem akarta, hogy a családi vállalkozásra alapozzam a jövőmet. Értésemre adta, hogy mivel minden lehetőséget megkaptam az élettől, kezdenem kell magammal valamit. Egyedül, önállóan. Szó sem lehet róla, hogy az egyetem elvégzése után a Prince Corporationnél dolgozzam, mondta, és a cég vagyonából sem fogok kapni. Magamtól, önerőből kell majd boldogulnom.

1987. július 1-jén jelentkeztem az Egyesült Államok Haditengerészeti Akadémiájára, a marylandi Annapolisba. Úgy éreztem, hogy rátaláltam az utamra, hogy kapcsolatba kerültem a történelemmel. Nagyon élveztem azt az egy hónapot, amit a második világháború idején készült USS Caloosahatchee nevű olajszállító hajón töltöttem, még azzal együtt is, hogy bárányhimlős lettem, és utána három gyötrelmes hetet töltöttem karanténban. Nem sokkal később azonban rájöttem, hogy az akadémia nem nekem való. Éppen akkor mutatták be a Top Gunt, és az iskola egyrészt tele volt olyan fiúkkal, akikhez hasonlók kirobbantották a Tailhook-botrányt, másrészt az akadémia vezetésének teljesen értelmetlen elképzelései voltak a politikai korrektségről. Olyan oktatóktól kellett tanulnom, akik maguk is nemrég végezték el az akadémiát, és az egyetlen dolog, amiben előttem jártak, az volt, hogy régebb óta voltak ott, mint én. Azon kezdtem el gondolkodni, hogy az akadémia vajon tényleg képes-e jó vezetőket csinálni a hallgatóiból, vagy arról van szó, hogy a tehetséges vezetők beiratkoznak, valahogy kibírják, aztán átállnak a másik oldalra.

Három szemeszter után léptem ki az annapolisi bohózatból, és döntöttem úgy, hogy keresek magamnak egy komoly egyetemet. A Hillsdale College-et választottam, ezt az ohiói határtól huszonnégy mérföldre fekvő dél-michigani egyetemet, ahová akkoriban nagyjából tizennégyezer diák járt.

A Hillsdale-ben leginkább az vonzott, hogy világosan elköteleződött a közgazdaságtan libertariánus, szabadpiac-központú irányzata mellett. A kurzusokat a hosszú távú laissez-faire politikát támogató és a kormányzati beavatkozást elítélő osztrák iskola ideológiája hatotta át. Reagan elnök 1977-ben tartott egy beszédet az egyetemen „Mi történt a szabad versennyel?” címmel. Bárcsak ott lehettem volna! Közgazdaságtan volt a fő szakom, a minorom pedig politológia, és kezdtem elhinni, hogy apámhoz hasonlóan egy nap én is befolyásos üzletember leszek.

Az erősen vallásos egyetem hírében álló Hillsdale sajátos módon állt a szövetségi és állami támogatásokhoz: nem tartott rájuk igényt. Az egyetem vezetésének annyira fontos volt a tudományos szabadság, hogy a teljes függetlenséget választották, és mivel az ilyen támogatásokkal együtt járt a bürokratikus ellenőrzés is, inkább lemondtak róluk. Arra is emlékszem, hogy amikor az egyetem teljes ösztöndíjat kínált, visszautasítottuk. „Adják inkább valaki olyannak, akinek szüksége van a pénzre” – mondta apa.

1986-ban láttam a Halálhágó című filmet, amiben az egyik kedvenc színészem, Clint Eastwood játszotta a főszereplő tengerészgyalogos őrmestert. Az egyik jelenetben Eastwood figurája azt motyogja: „Raboljatok ki! Éheztessetek! Verjetek agyon! Öljetek meg! Csak ezt az unalmat ne…” A mai napig szeretem ezt a beszólást – soha nem bírtam sokáig megülni egy helyben. Az volt az egyik gyerekkori álmom, hogy tűzoltó legyek, és hamarosan én lettem az első egyetemista, aki beállt dolgozni a hillsdale-i városi tűzoltósághoz.

Na mármost, a legtöbb hillsdale-i egyetemista gazdag családból érkezett. Azok a hentesek, festők vagy vágóhídi munkások, akik a tűzoltóságnál dolgoztak vagy önkénteskedtek, eleinte csak egy elkényeztetett, sznob kölyköt láttak bennem. Csakhogy én reggelente a többieknél is korábban érkeztem, hogy kicseréljem a lapokat a K12-es fűrészekben, esténként pedig mindenkinél tovább maradtam, hogy kitisztítsam a szivattyúkat. Megbirkóztam a súlyos tömlőkkel, és elbírtam a létrákat. Amikor egy kiszállásról visszatérve a többi önkéntes hátradőlt és nyitott magának egy sört, én feltekertem a tömlőket. A hétdolláros óradíj mellé fokozatosan a tiszteletüket is elnyertem – és elkezdtem még több mindennel foglalkozni.

Mivel még Annapolisban megszereztem a búvárengedélyt, elkezdtem mentőbúvárként dolgozni a seriffhivatalnak: vízbe fúlt embereket és a járműveiket segítettem kiemelni a környékbeli tavakból. Emlékszem, telente láncfűrésszel vágtunk léket a befagyott vízfelszínbe, majd merülés előtt becsúsztattam néhány, forró vízzel teli narancsleves palackot a búvárruhámba, hogy ne fagyjak meg odalent.

Korábban soha nem éreztem magam annyira összeszedettnek, mint amikor a saját légzésemet hallgatva alámerültem a néma, fekete víztömegbe, vagy amikor a szirénázva száguldó tűzoltóautóba kapaszkodva siettem egy oltás helyszínére. Korábban soha nem éreztem ennyire a véremben szétáradó adrenalint. És jó érzés volt. Mindent gyorsan kellett csinálni. Emberéletek múltak a felkészültségünkön, és azon, hogy miként hajtjuk végre a feladatunkat. Ez pedig fontosabb volt mindennél, amit az egyetemen tanultam. Vizsgák alatt is nálam volt a tűzoltórádióm. Készen álltam rá, hogy ha kell, induljak a bevetésre.

Mindeközben megismerkedtem egy lánnyal, akit Joannak hívtak. Még Annapolisban láttam meg először, az egyik kadéttársam szobájának falán lógott kint a fényképe. Hosszú, szőke haja volt, és az egész szobát beragyogó kék szeme. Arra gondoltam, hogy biztosan Jimmy Keating barátnője – aztán pedig arra, hogy el fogom rabolni Jimmytől. Aztán kiderült, hogy ennél is rosszabb a helyzet: Joan Nicol Keating Jimmy húga volt. „Egyetlen kadétot sem engedek a közelébe! – figyelmeztetett Jimmy, majd elmosolyodott. – Nem bírnák elviselni, ahogy összetöri a szívüket.”

Végül 1989 januárjában találkoztam Joannal, amikor egy régi barátom az akadémiáról felhívott, hogy van néhány jegye George H. W. Bush elnök egyik beiktatási báljára. Bush nyolc ilyen bált tartott, történetesen ezt az egyik Marriott Hotelben. A barátom lánya Jimmyvel akart menni – én pedig közöltem Jimmyvel, hogy csak akkor kapja meg a jegyet, ha magával hozza a húgát. Michiganből repültem oda, hogy találkozzam vele.

Joan rabul ejtett azon az éjszakán. New York államban született, Saratogához közel, és a Penn State Egyetemen tanult. Bármiről hosszasan tudott beszélni, és ez jól is állt neki. Csakúgy, mint a kadéttársaim nagy része, Joan semmit sem tudott a családomról és az anyagi helyzetünkről. Ő csupán egy nálánál két évvel fiatalabb tengerészkadétot látott bennem. Fodros, tengerészkék tafotaruha volt rajta, amit külön a bálra vásárolt, mégis úgy tűnt, mint akit egyáltalán nem nyűgöz le az esemény. A földig érő ruha kiemelte a szeme színét, de elrejtette az alakját. Talán ezért volt, hogy világéletemben az előbbi érdekelt jobban. Soha nem fogom elfelejteni azt a pillanatot, amikor megláttam benne Joant. Én attól is tökéletesen boldog lettem volna, ha egész este semmi mást nem csinálok, csak sorban állok vele a bejáratnál.

1990-ben, miután befejeztem az első évet a Hillsdale-en, gyakornoknak jelentkeztem a Fehér Házba. A Hillsdale-t szoros kapcsolat fűzte a Reagan- és Bush-adminisztrációhoz, és mindkét politikus olyan értékeket képviselt, amelyekben magam is őszintén hittem. Néhány hónappal korábban életemben először pénzt adományoztam politikai célra: 15 000 dollárt adtam a Nemzeti Republikánus Kongresszusi Bizottságnak. A pénz azoknak a részvényeknek a bevételéből származott, melyeket réges-régen a szüleim vásároltak nekem.

Joan ugyanebben az évben végzett a Penn State-en, és ő is Washingtonban dolgozott, egy nonprofit alapítványnál és egy ügyvédi irodánál. Minden szabadidőnket együtt töltöttük, és ahogy beleszerettem Joanba, úgy szerettem ki az országos politikából. Washingtonról azt képzeltem, hogy a hazaszeretet őrbástyája, ahol mindenki önzetlenül szolgálja Amerikát. Ahonnan én jöttem, ott a Reagan-kormányban a jövőbe vetett hit és az odaadás diadalát látták megtestesülni. Számunkra a Reagan-adminisztráció volt a bizonyíték arra, hogy egy kormány igenis képes jobbá tenni a világot – olyan politikával, amely idehaza a fejlesztést és a vállalkozásokat támogatja, külföldön pedig a kommunizmus falainak ledöntését. Washingtonban azonban kizárólag karrierista politikusokat és bürokratákat találtam, akik egyes-egyedül a saját érdekeik előmozdításán munkálkodtak – beleértve a kormányzat legmagasabb szintjein tevékenykedő nagykutyákat.

A Közkapcsolatok Hivatalában dolgoztam, amely egy díszes, második empire stílusban épült palotában kapott helyet a Fehér Ház legtöbb hivatalával együtt. A hivatal volt az a csatorna, amelyen keresztül az emberek eljuttathatták véleményüket a Fehér Házhoz – márpedig véleményem nekem is volt. Hamarosan elkezdett zavarni, hogy Bush elnök olyanokkal áll le alkudozni, akik gyengíteni akarják a házasság szentségét, emelni akarják az adókat, és olyan környezetvédelmi politikát szorgalmaznak, amely indokolatlan költségekkel járna a nemzet legnagyobb munkaadóinak. Sokszor kicsit önfejű vagyok, és a szókimondásom ekkor oda vezetett, hogy behívattak a Nyugati Szárnyba. Andrew Card kabinetfőnök-helyettes hallotta, hogy elégedetlen vagyok a vezetéssel, és keményen helyre akart tenni.

Találkozásom a vezető beosztású kormányhivatalnokkal nagyjából öt percig tartott, és öt hónapos fehér házi gyakornokságom végét jelentette. Mégsem kellett távoznom Washingtonból: a véletlen úgy akarta, hogy miközben egyik este a barátaimmal tekéztem, összefutottam Dana Rohrabacher képviselővel.

Amikor ezt írom, Rohrabacher a tizenharmadik ciklusát tölti dél-kaliforniai képviselőként, jelenleg a 48. körzet az övé. 1988-as első megválasztását megelőzően Reagan elnök különleges asszisztenseként dolgozott, és hét éven keresztül ő volt az elnök egyik fő beszédírója. Kulcsszerepet játszott az elnök szabadpiaci versenyt és a mérsékelt kormányzati beavatkozást támogató „Gazdasági jognyilatkozatának” megalkotásában. Közreműködött az agresszív katonai politikát képviselő Reagan-doktrína létrejöttében is, amely nyíltan támogatta az antikommunista felkeléseket. „A szabadság nem néhány kiválasztott kivételes joga – mondta Reagan 1985-ös országértékelő beszédében. – A szabadság Isten minden gyermekének egyetemes joga.” Ezek a szavak nagyon sokat jelentettek nekem, és amikor Rohrabacher felajánlotta, hogy legyek a gyakornoka, kapva kaptam az alkalmon. Pedig akkor még nem is sejtettem, hogy Rohrabacher egy másik beosztottja, Paul Behrends lesz az, aki hamarosan elindít az életem legnagyobb kalandja felé vezető úton.

Behrends, aki akkor tartalékos tengerészőrnagy volt – 2005-ben alezredesként ment nyugdíjba –, tényfeltáró küldetéseket vezetett a Nemzetközi Kapcsolatok Bizottság számára. Nagyon otthon volt a külpolitikában és a nemzetbiztonsági kérdésekben, úgyhogy mindig akadt közös témánk. Feltűnt, hogy mindennap ebédidőben eltűnik az irodából, de sosem árulta el, hová megy. Csak később tudtam meg, hogy ilyenkor misére ment. Később ő lett az, akitől iránymutatást kaptam a katolicizmus felé vezető felfedezőutamon.

1991 márciusában Zágrábba mentem vele, hogy találkozzam azokkal a horvát vezetőkkel, akik el akartak szakadni a szerbek által irányított kommunista Jugoszláviától. Emlékszem, elmentünk a város egyik legnagyobb kórházába, ahol a kórtermekben sűrű sorokban feküdtek egymás mellett a sebesült horvátok.

A rá következő hónapban Nicaraguába kísértem el Behrendst, hogy kivizsgáljuk a vidéki tömegsírokról szóló jelentéseket. A Nicaraguai Emberi Jogi Szövetség azt állította, hogy az ország marxista vezetője, Daniel Ortega, aki 1979-ben, az akkori kormány ellen elkövetett katonai puccsal jutott hatalomra, ellenzéki civileket gyilkoltat le. Managuában le kellett ráznunk egy szovjet gyártmányú Ladát, amiben Ortega milíciájának, a Nemzeti Felszabadítás Sandinista Frontjának katonái követtek. Miután kiértünk a városból, másfél órát autóztunk észak felé, majd a helyi földművesek elvezettek minket egy elhagyatott domboldalhoz, ahol megtaláltuk a szörnyű kegyetlenkedések bizonyítékait. Több tucat földműves holtteste feküdt a gödrökben: az emberek csuklóját összekötözték, majd fejbe lőtték őket. Emlékszem a szilánkosra tört csontok és a halomban álló, szétzúzott koponyák látványára, ahogy bámultak fel rám a földből.

Nyolc nappal azután, hogy visszajöttem Nicaraguából, Joan és én a virginiai Alexandria város Szent Mária-templomának oltáránál álltunk. Én huszonegy éves voltam, Joan huszonhárom. Az összes barátunk és rokonunk ott volt. És bármennyire is haragudhatott rám Joan, amiért az esküvői előkészületek sűrűjében magára hagytam, és elutaztam az országból, ezen a napon, 1991. április 27-én boldogan mondtuk ki egymásnak az igent.

Nem sokkal később véget ért a szakmai gyakorlatom, és elindultunk a nászutunkra. A „balti felszabadító hadjárattal” kezdtük az utazást, ami Lengyelországot, Litvániát, Lettországot és Észtországot érintette. Azután megálltunk Belgrádban, Szarajevóban és a bosznia-hercegovinai Mostarban. Teljesen lenyűgöztek Split és Dubrovnik középkori kőerődítményei. Aztán tettünk még egy kanyart Észak-Afrikában, majd hazatértünk Michiganbe, ahol befejeztem az utolsó évemet a Hillsdale-en. Tovább önkénteskedtem a tűzoltóságnál – és továbbra is szerettem búvárkodni, repülni és vadászni –, de úgy éreztem, valami komolyabb feladat vár rám.

Azt is éreztem, hogy mindenképpen tartani akarom a szavam. Még az akadémián hallottam először a haditengerészet tengeri, légi és szárazföldi csapatairól, vagyis a SEAL-ről (Navy’s Sea, Air, Land Teams). Amikor úgy döntöttem, otthagyom az iskolát, és el kellett beszélgetnem a tanulmányi osztály vezetőjével, megmondtam neki, hogy egy nap a SEAL-nél fogok szolgálni, méghozzá anélkül, hogy kijártam volna az akadémiájukat. Ő erre gúnyosan felnevetett. Én erre csak bólintottam. Mielőtt aztán befejeztem volna a Hillsdale-t, jelentkeztem a tiszti iskolába, ami az első szükséges lépés volt ahhoz, hogy újra felvételt nyerjek a haditengerészethez. „Most pár évig csak a haditengerészettel fogunk foglalkozni, ugye?” – kérdezte Joan.

Az Egyesült Államokban nyolc SEAL-csapat működött, egyenként hat-hat szakasszal. Egy szakaszban tizenhat SEAL volt – két tiszt, egy parancsnok és tizenhárom közlegény. Miután felvettek a tiszti iskolába, elkezdtem teljes erőbedobással edzeni: mindennap több órát úsztam, vég nélkül csináltam a húzódzkodásokat és tolódzkodásokat. A SEAL-nél nem az számít, hogy mekkora súlyt tudsz megemelni, hanem hogy mennyire mozgatod jól a saját súlyodat a szárazföldön és a vízben. A SEAL minden tagjának kiválóan kell értenie a harci úszáshoz, a nagy magasságból történő ejtőernyős ugráshoz, a tájékozódáshoz, a robbanószerekhez és még egy csomó minden máshoz.

Amint végeztem az utolsó vizsgámmal az egyetemen, összecsomagoltam – még a diplomaosztót sem vártam meg –, és azonnal jelentkeztem a newporti tiszti iskolába. Tizenhat héttel később aztán megint költöztünk: Joannal a Kalifornia állambeli Coronadóba települtünk át, hogy a haditengerészet különleges kiképzőközpontjában megkezdhessem a BUD/S, vagyis alapszintű víz alatti kiképzést.

A teljes BUD/S kiképzés hat hónapig tart, de a legelső, „Alapszintű kondicionálás” elnevezésű szakasz az, ami legendásan kemény: két mérföld úszás időre, négy, hat vagy tizennégy mérföld futás puha homokban, és még ezeknél is sokkal rosszabb dolgok. A legborzasztóbb edzés, amit az ember el tud képzelni, és mindezt hét héten át, minden áldott nap. Ahogy a haditengerészet fogalmaz: „A rendkívül magas követelmények miatt a jelentkezők közül sokan felülbírálják a BUD/S-en való részvételre vonatkozó döntésüket.” Egyszer egy csapattársamat és engem megbüntettek valami hülyeségért – miközben a hullámverésben fagyoskodtunk, a társam csapatépítési szándékkal vonatozni kezdett, amibe aztán az egész osztály bekapcsolódott –, és büntetésből „partra vetett bálnásat” kellett játszanunk. Ez úgy nézett ki, hogy arccal lefelé lefeküdtünk a tengerpartra, a homokba, úgy, hogy a hullámok átcsapjanak a fejünkön, és amikor éppen visszavonult a hullám, megpróbáltuk kiköpni a szánkba és orrunkba folyt vizet. Jól kellett időzítenünk, ha levegőhöz akartunk jutni. Minden elképzelhető testnyílásunkba bejutott a homok. Borzasztó volt az egész.

A kiképzés hatodik hetét a „Pokol hetének” hívták: százharminckét óra sárban, hidegben, fájdalomban. Több mint kétszáz mérföldet futottunk, és napi huszonnégy órában szenvedtük. Az öt és fél nap alatt összesen négy órát, ha aludtunk. Naponta hétezer kalóriát égettünk el, aminek az lett az eredménye, hogy rengeteg súlyt veszítettünk. A hét végére a „futás” úgy nézett ki, hogy dühösen vonszoltuk magunkat a sajgó izmainkkal a meg-megroggyanó térdeinken.

És a mi csapatunk ráadásul még rosszabbul járt, mint a nagy átlag. A Pokol hetét hagyományosan a coronadói haditengerészeti bázison szokták tartani, csakhogy a február eleji vizsgánk előtti hat hétben az átlagosnál sokkal több eső esett, ami miatt a San Diegó-i öböl és az óceánnak az a része tele volt a szennyvízcsatornákból, a kórházi hulladékot tároló telepekről és a tíz mérfölddel délebbre lévő Tijuana városából a tengervízbe került isten tudja, mivel. A kiképzők ezért átvittek minket a San Clemente-szigeten lévő haditengerészeti reptérre. A San Diegótól kilencven kilométerre fekvő kis szigetre legjobb szándékkal azt lehet mondani, hogy „vidékies”. Legélénkebben arra emlékszem, hogy a lapos kúszás útvonala egy kaktuszmezőn vezetett keresztül. Azt hiszem, jobban örültem volna a coronadói szennyvíznek.

A kiképzők igyekeztek minden résztvevő számára megkönnyíteni az összeomlást és a kudarcot: bárki véget vethetett a szenvedéseinek, csak meg kellett ráznia a táborban kiakasztott rézharangot. A százhúsz osztálytársam közül majdnem száz meg is rázta. Ezeknek a tengerészeknek a nagy része később nagyszerű dolgokat vitt véghez a haditengerészetnél – de sohasem lett belőlük SEAL. Azok viszont, akik valahogy végigcsinálták, később soha semmit nem adtak fel az életben.

Amikor hazaértem a Pokol hetéről, a szüleim egy különleges ajándékkal leptek meg. Egy bronzból készült cowboyszobor volt, amire a művész azt írta: „A munkafegyelem is ott szerepel a vadnyugat íratlan törvényei között. Ha az ember magára ölti a felszerelést, onnantól kezdve azért az istállóért dolgozik. A valódi elkötelezettség alól nehéz kibújni.” Olyan életfilozófia volt ez, amit büszkén vállaltam fel: akár hónapokig távol az otthontól, folyton kiszolgáltatva a természet kénye-kedvének, az ismert és ismeretlen veszélyeknek. A cowboy a bátorságának és az eszének köszönhette a túlélését. A cowboy megvédte azokat, akikért felelősséggel tartozott. Miután túléltem ezt a hetet, tudtam, hogy az én istállóm a SEAL lesz. Tudtam, hogy életem egyik legmegtisztelőbb lehetősége áll előttem.

A kiképzésem után csupán néhány hétig maradtuk Coronadóban. Joan felmondott a helyi általános iskolában, ahol tanított. Mivel házas katonatiszt voltam, a bázis területén kívül laktunk, egy „Hotel Tango” néven emlegetett helyen. Ezekben az utolsó hetekben Joan az anyja nyomdokaiba lépve és az olasz hagyományokat követve elképesztő mennyiségben sütötte a lasagnét a csapattársaimnak. Kettőnk közül ő volt az extrovertált – bárkivel össze tudott barátkozni. Apácákat, tiszteket és tanítókat hívott át vacsorára, és késő éjjelig beszélgettek a divattól kezdve a filozófiáig bármiről. Bár borzasztóan kimerült voltam a sárban eltöltött napoktól, örömmel fényesítgettem a bakancsomat, és amíg nyitva tudtam tartani a szemem, figyeltem, ahogy Joan az egész társaságot elvarázsolja a személyiségével.

Hét gyönyörű gyermekem közül az első, Sophia, 1994. december 22-én született a Virginia állambeli Virginia Beachben. Joannal egy évvel azután költöztünk a városba, hogy csatlakoztam a SEAL 8-as számú csapatához. Sophia keresztelőjekor a pap odahívta a szüleimet, hogy rajzoljanak keresztet az unokájuk homlokára. Emlékszem, ahogy az apám, aki hatvanhárom évesen is jóképűnek számított, hatalmas ujjával végigsimít a kislányom arcán. Michiganből utazott ide, és ugyanolyan életerősnek tűnt, mint azelőtt bármikor. Mégis, amikor kikísértem a repülőtérre, többször is visszamentem hozzá, hogy újra meg újra elbúcsúzzam. „Szeretlek, apa – mondtam, és megcsókoltam. – Hiányzol, és alig várom, hogy újra lássalak.”

Négy napra rá, 1995. március 2-án Edgar Prince kilépett a vállalata központjának vezetőségi ebédlőjéből, beszállt a liftbe, és szívinfarktust kapott. Az alkalmazottai tizenöt perc múlva találtak rá, az újraélesztésére irányuló kísérletek pedig eredménytelenek voltak. Meghalt a hősöm.

A következő napokban Hollandban félárbócra eresztették a zászlókat. Akkoriban a Prince vállalat nagyjából négyezer-ötszáz embernek adott munkát. A cég egyik fiatal női mérnöke azt nyilatkozta a helyi újságnak: „Kicsit úgy érezte az ember, mintha családtag lenne. Sírtam, amikor megtudtam, hogy meghalt, pedig még csak nem is ismertem személyesen.” Több mint ezren jöttek el a temetésére. „Ed Prince nem birodalmat épített – írta később Gary Bauer a Family Reasearch Council tagjainak –, hanem királyságot.”

Búcsúztató beszédemben felidéztem Sophia keresztelőjét, amikor Joan megkérdezte apától, hogy érzi magát. „Az a helyzet – válaszolta akkor apám –, hogy nem valami jól.” Azt hiszem, ez volt a második olyan alkalom, amikor ezt hallottam az örök optimista apám szájából.

Nem sokkal a szertartás után anya összehívta a családot, hogy megbeszéljük, mi legyen apa tekintélyes örökségével. Én éppen akkor fejeztem be egy néhány hetes felderítő- és mentőkiképzést a nevadai Fallonban. Eltávozást kértem a parancsnokomtól, és két katonatársam kivitt a reptérre. A beszállás némileg különbözött a megszokottól, ugyanis anya értem küldte apa egyik repülőjét. A közepes méretű magángép földet ért, majd lassan gurulni kezdett az apró terminál felé, ahol a társaimmal álldogáltam. A SEAL-nél senki sem tudta, hogy vagyonos családból származom. Jobb volt ez így: szerettem volna a magam jogán kivívni a többiek bizalmát és tiszteletét. Ezért aztán elborzadtam, amikor végre le tudtam olvasni a gép farokszámát, és láttam, hogy az apám monogramjára, „EP”-re végződik. A gép megállt a terminál előtt, és a pilóták kiszálltak a pilótafülkéből.

– Szevasz, Erik! – kiáltották.

A haverjaimnak elakadt a lélegzetük.

– Ha nem szolgálnál a haditengerészetnél, megtehetnéd, hogy nem is dolgozol semmit? – nyögte ki végül az egyikük.

Néhány nap múlva Virginiában újra találkoztam a többiekkel. A két falloni tengerész senkinek sem árulta el a titkomat. Vagy az is lehet, hogy mindenkinek elmondták, és senki sem hitt nekik. Akárhogy is, 1994-ben a SEAL 8-as számú csapatával együtt elindultam Haitire annak a küldetésnek a keretében, melyet Bill Clinton elnök indított Raoul Cédras elnök hatalmának megdöntésére. Speciális felderítést kellett végeznünk, illetve az volt a feladatunk, hogy feltérképezzük a repülőgépek fogadására alkalmas partszakaszokat, bár mire megérkeztek a csapataink, az akció inkább békefenntartó küldetéssé alakult. A Norfolkba vezető hazaútra majdnem olyan jól emlékszem, mint a Haitin töltött időre: belefutottunk egy óriási viharba, egy ún. „nor’easter”-be. Ez volt életem első nor’eastere, és a legénységnek le kellett kötöznie az asztalokat az altiszti körletben, hogy ne röpködjenek szanaszét. Mivel képtelenségnek tűnt, hogy bárki is főzzön valamit, azon az éjszakán mogyoróvajat és lekvárt ettünk.

Aztán 1995 végén, amikor Jugoszlávia egymással hadban álló államokra hullott szét, a SEAL 8-as számú csapatát Bosznia-Hercegovinába vezényelték. A lerombolt épületek és a szétlőtt utcák távolról sem is emlékeztettek arra az országra, amit annak idején meglátogattam a feleségemmel. Mi lelőtt pilótákat kutattunk fel és mentettünk ki, illetve közvetlen akciókat hajtottunk végre radarállomások ellen.

Én és Joan is nehezen viseltük, hogy az otthonunktól távol kell lennem, különösen így, hogy nemrég született meg a kislányunk. Aztán 1996 májusában, miközben terhes volt a második gyermekünkkel, Christiannal, a feleségem talált egy csomót a mellében. Ekkor huszonkilenc éves volt. Tudtam, hogy hamarosan két kisgyerek fog otthon várni, és az édesanyjuk, akinek szembe kell szállnia a rákkal. Egyszerre elképzelhetetlennek tűnt, hogy ne legyek mellettük. Azt az évet még végigcsináltam a SEAL-lel, azután pedig, bármennyire is szerettem volna részese lenni a csapat előtt álló küldetéseknek, kérelmeztem a leszerelésemet a haditengerészettől.

Mindeközben végtelennek tűnő családi viták zajlottak apa cégének jövőjéről. Apám halála után egy évvel az anyám, a nővéreim és én 1,35 milliárd dollárért eladtuk a Prince Automotive üzletágat a milwaukeei Johnson Controlsnak. A pénzt elosztottuk apa néhány üzletfele, a részvényekkel rendelkező alkalmazottak és egymás között. A Prince Machine-t megtartottuk, csakúgy, mint apa ingatlanvállalkozását, a Lumir Corporationt, és a repülőgép-lízingeléssel foglalkozó Wingspan Leasinget. A 70 000 négyzetméteres komplexumot, amit apa épített annak idején Hollandban, a Johnson Controls átnevezte Edgar D. Prince Műszaki Campusra.

Az apám egy nagyszerű vállalkozást hozott létre. Áldott voltam, hogy egy vagyont örököltem utána. Most az volt a feladatom, hogy bölcsen használjam fel.

MÁSODIK FEJEZET

A NAGY KOMOR-MOCSÁR

1996–1998

A BLACKWATER ÖTLETE 1995 NYARÁN, A FÖLDKÖZI-TENGEREN SZÜLETETT, EGY repülőgép-hordozó eligazító szobájában. A SEAL 8-as számú csapata éppen akkor fejezett be egy kiképzési műveletet az Adrián, ahol azt gyakoroltuk, hogyan támogatjuk majd a NATO-missziót a Srebrenicában előrenyomuló szerb erők visszaverésében. Egyfolytában gyakorlatoztunk: pár hét Nevadában, aztán pár hét Puerto Ricóban, néhány Mississippiben, Indianában, Nyugat-Virginiában, Észak-Karolinában… Olyan nem volt, hogy a különleges műveleti egységek tagjai ne gyakorlatoztak volna. Amikor az ember élete azon múlik, hogy képes-e villámgyors döntéseket hozni és azokat szempillantás alatt végrehajtani, nem lehet nem komolyan venni a gyakorlást.

A boszniai felkészülés során feltűnt, mennyire nem gazdaságos az, ahogy keresztül-kasul utazzuk az országot egy-egy bevetés előtt. Ráadásul, mivel a berlini fal 1989-es ledöntését és a Szovjetunió 1991-es összeomlását követően drámai módon megnyirbálták a hadsereg költségvetését, egyre kevésbé volt miből pazarolni. Ha egy bevetés mondjuk hat hónapig tartott, akkor a megelőző tizenkét hónapból tízet azzal töltöttem, hogy kiképzésről kiképzésre utaztam.

A hadsereget sújtó költségvetési megszorítások a függetlenségi háború óta vissza-visszatérő mozzanatai az amerikai történelemnek. Katonai konfliktusok idején felfejlesztjük a haderőnket, majd azok elmúltával hagyjuk „lesoványodni”. Ez az úgynevezett „vaj vagy ágyú” dilemma: a meglehetősen leegyszerűsítő elmélet szerint egy ország kormánya vagy a hadseregére költ, vagy az állampolgáraira, de a kettő együtt nem lehetséges. 1993 októberében Bill Clinton elnök kézbe vette a marsallbotot, és minden kétséget eloszlatott azzal kapcsolatban, hogy merre tart a hadsereg. Az abban az évben a Kongresszushoz benyújtott, a hadsereg felépítését lentről felfelé haladva áttekintő „Bottom-up Review” elnevezésű dokumentum bevezetőjében azt írja a Védelmi Minisztérium: „A hidegháborúnak vége. A Szovjetunió, melynek létezése négy és fél évtizeden keresztül meghatározta az ország védelmével kapcsolatos döntéseinket – a stratégiánkat és taktikánkat, a doktrínánkat, a hadseregünk méretét és felépítését, a fegyverzetünk jellegét, a védelmi kiadásaink mértékét –, többé nem jelent fenyegetést.”

A minisztériumnak igaza volt, és őszintén hiszem, hogy a fölösleges védelmi kiadásokat vissza kell fogni. Csakhogy a jelentés nem vett tudomást arról, hogy a megszűnő régi konfliktusok helyét szinte azonnal átvette egy újfajta háborúskodás. Az USS America fedélzetén a boszniai békefenntartó küldetés kudarcáról beszélgettünk, arról a kudarcról, ami miatt minket is a térségbe vezényeltek: Ratko Mladicsot, a boszniai szerb hadsereg főparancsnokát és Radovan Karadzsicsot, a polgárháborús ország politikai vezetőjét azzal vádolták, hogy nyolcezer bosnyák (boszniai muszlim) férfi és fiú lemészárlását vezényelték le 1995 júliusában, Srebrenica eleste után. Az ENSZ Hágai Nemzetközi Törvényszéke mindkettejüket népirtással, valamint „jogellenes fogva tartással, gyilkossággal, nemi erőszakkal, kínzással, veréssel, rablással, civilekkel szemben tanúsított embertelen bánásmóddal, politikai vezetők, értelmiségiek és szakemberek üldöztetésével, civilek jogellenes deportálásával és szállításával, civilek jogellenes bombázásával, ingóságok és ingatlanok jogellenes kisajátításával és kifosztásával, otthonok és üzletek lerombolásával, templomok lerombolásával” vádolta. Még tartanak az ellenük folyó perek, amikor papírra vetem ezeket a sorokat.

A srebrenicai támadás bosszú volt a muszlim gerillák által meggyilkolt szerb civilek haláláért. Az ENSZ békefenntartói egyszer már megakadályozták Mladicsot abban, hogy lerohanja a világszervezet által „biztonságos területté” nyilvánított várost, de júliusban a nagyjából hatszáz holland békefenntartó semmit sem tett, hogy megállítsa a szerbeket, így bekövetkezett a második világháború utáni Európa legszörnyűbb háborús bűntette. 1999-ben Kofi Annan ENSZ-főtitkár beismerte: „A szükséges légi és földi haderő sem állt rendelkezésre a biztonságos területek ellen intézett szerb támadások visszaverésére.” Én és a csapattársaim is úgy gondoltuk, hogy az egész vérengzés elkerülhető lett volna, ha a térségben tartózkodik egy közepes létszámú, különleges egységek tagjaiból álló amerikai békefenntartó csapat.

A kérdés az volt, hogy hol gyakorolna egy ilyen csapat. Mi a SEAL-nél is alig találtunk helyet magunknak. 1989 és 1997 között a Védelmi Minisztériumot sújtó költségvetési megszorítások miatt 32 százalékkal csökkent az aktív szolgálatot teljesítő katonák száma, a képzési programokat is magába foglaló „infrastrukturális” feladatok lebonyolításában részt vevő állomány létszáma pedig 28 százalékkel lett kisebb. Több mint száz katonai bázist zártak be. Annyi lőtérre került lakat, hogy a különböző szolgálatok katonái egymás sarkát taposták a megmaradt néhány gyakorlóhelyen. Egyszer, 1995-ben a Nemzeti Gárda észak-karolinai 914 méteres (1000 yard) lőterén mi, SEAL-tengerészek a pálya jobb oldalán, a 180 méteres (200 yard) vonalnál gyakoroltunk, miközben a különleges erők mesterlövészei balra húzódva, a 914 méteres vonalról lőtték a céltáblákat. Ezzel a felállással a világ bármelyik lőterének biztonsági előírásait megsértettük volna – de egyszerűen nem tudtunk máshová menni.

A SEAL-csapatokat ráadásul azért száműzték az észak-karolinai lőtérhez hasonló gyakorlópályákra, mert nem volt saját kiképzőközpontunk. Nem voltak szabadtéri és beltéri lőtereink, sem hajószimulátoraink. Előfordult, hogy először elrepültünk a virginiai Fort Pickettbe szárazföldi gyakorlatozásra, onnan továbbrepültünk a haditengerészet Puerto Ricó-i létesítményére, ahol a merülést és a tengeralattjárókkal kapcsolatos műveleteket gyakoroltuk, majd a Nemzeti Gárda indianai táborában folytattuk mesterlövész-kiképzéssel, végül pedig – ahol éppen tudtunk – ejtőernyős gyakorlatokat hajtottunk végre. És ha meg is érkeztünk ezekre a kiképzőhelyekre, még mindig kudarcba fulladhatott a gyakorlás, mert mondjuk nem jelent meg a lőtér biztonsági tisztje, vagy mert nem volt kéznél szabad mentőautó, vagy mert a bázis személyzete nem tudta megmondani, melyik rádiófrekvenciát használhatjuk. Meg persze bármikor keresztülrepülhetett néhány védett madár a területen, amikor aztán mindenkinek abba kellett hagynia, amit éppen csinált. Előfordult, hogy a hadsereg illetékes tisztje nem jelent meg a gyakorlaton, mert esett az eső. „Nem gondoltam, hogy meg akartok ázni, srácok” – mondták ilyenkor utólag.

Az állandó utazgatás a gyakorlóhelyek között borzasztó pénzpocsékolás volt, ráadásul megkeserítette a hozzánk hasonló fiatal házasok életét. A kiképzések közben egyfolytában Joanon és a kicsi Sophián járt az eszem, meg a Joan hasában növekvő második gyermekünkön és a jövőnkön. Az, hogy csatlakoztam a SEAL-hez, megváltoztatta az életemet, de 1996 végén már azon gondolkodtam, hogyan léphetnék tovább. Akkoriban olvastam Lloyd Shefsky Rúgd ki a főnököd… és valósítsd meg álmaidat! című könyvét, amelyben olyan zseniális üzletemberek adnak tanácsokat, mint Bill Gates vagy a Ben & Jerry jégkrém kitalálói. A könyv a kockázatvállalást és a hagyományostól eltérő üzleti filozófiákat magasztalta. Ott, akkor az USS America fedélzetén azt mondtam a csapattársaimnak, hogy miután leszereltem, építeni akarok egy világszínvonalú gyakorlóközpontot, egy olyan kiképzőhelyet a norfolki bázisunk közelében, ahol a különleges egységekben szolgáló katonák egyetlen helyen megtalálnak mindent, amire szükségük van.

Tudtam: a legnehezebb az lesz, hogy meggyőzzem a feleségemet, ezért próbáltam alaposan és körültekintően előkészíteni a dolgot. Távollétemben sokat leveleztünk Joannal. „Ahogy olvastam ezt a könyvet, egyre erősödött bennem a meggyőződés, hogy bele kell vágnom egy vállalkozásba – írtam neki 1995 novemberében. – A könyv azt javasolja, hogy írjuk fel egy lapra, milyen vállalkozásokba vágnánk bele szívesen. Csakhogy nekem mindig ugyanaz az egy dologra jut az eszembe: egy kiképzőközpont.”

Úgy gondoltam, hogy egy virginiai, Williamsburgtól nyugatra lévő központ odavonzhatná a SEAL haditengerészeit, a virginiai állami rendőrség embereit, a tengerészgyalogság mesterlövészeit Quanticóból, sőt még a CIA ügynökeit és a SWAT kommandósait is. Könnyen találnék egy nyugdíjas tisztet, aki eligazgatná a helyet, úgy, hogy nekem ne kelljen napi nyolc órában ott lennem. A költségvetési megszorítások miatt a kormány semmire sem vágyott jobban, mint hogy magáncégeknek szervezze ki a kiképzést – főleg az olyan egzotikus területeket, mint a különleges egységek kiképzése, ahol az volt az elgondolás, hogy az állomány tagjaiból nem fegyvereket használó technikusokat kell faragni, mint a hagyományos egységeknél, hanem őket magukat kell fegyverré kiképezni. A SEAL már rég túl volt a specializációnak azon a szintjén, hogy a katonai stratégák aggódjanak miatta, a fenntartása pedig túlságosan olcsó volt ahhoz, hogy érdekes legyen a gigantikus hadihajókért és dollármilliárdokba kerülő repülőgépekért lobbizó politikusoknak. A hadikiadások drasztikus lefaragásának időszakában ráadásul várható volt, hogy nagyobb szükség lesz a speciális egységekre, és hogy a kiképzésük még inkább elsőbbséget fog élvezni.

Véletlenül sem szeretnék olyan benyomást kelteni, mintha én találtam volna fel a spanyolviaszt: ha az ember le akarja futni a maratont, vannak futóklubok, ahol felkészítik. Ha valaki pilóta akar lenni, beiratkozik egy repülős iskolába. Teljesen logikus, hogy azoknak is legyen hová fordulniuk, akik elit katonai képzésben szeretnének részt venni. Annyira kézenfekvő volt az ötlet, hogy – mint később megtudtam – csak azért nem csinálták meg előttem mások, mert nem rendelkeztek hozzá tőkével.

Én szerencsés voltam. A szüleim olyan nagyra tartották a felelősségvállalást és a kemény munkát, hogy apa eredeti végrendelete értelmében csak a harmincadik születésnapomon férhettem volna hozzá az örökségemhez. Amikor azonban csatlakoztam a SEAL-hez, törölte a szövegből ezt a kitételt – azt mondta, immár semmi oka arra, hogy kételkedjen az elhivatottságomban. Így aztán hiába voltam még csak huszonhat éves, a pénz nem jelentett akadályt a tervem valóra váltásában.

– Szerintem az egész kijönne kevesebb mint egymillióból – mondtam Joannak. – Ha évente negyven hétre bérelnénk ki a helyet, az összesen 200 000 dollár lenne.

Joan is jó ötletnek tartotta a dolgot, bár nem vagyok biztos benne, hogy tökéletesen értette, miről van szó. Őt nem érdekelték a fegyverek, és soha nem járt azokban a kiképzőközpontokban, amikről az imént beszéltem. De azt tudta, hogy megvan bennem a szenvedély és tudás, amely ennek a kristálytiszta víziónak a valóra váltásához szükséges.

Aztán kiderült, hogy én sem tudtam, mibe vágok bele.

Apám és a Prince Manufacturing példáját látva tudtam, hogy egy saját üzlet elindításához szükség van egy tehetséges emberekből álló kis csapatra, akik nem csupán szakértői az adott témának, de az átlagnál sokkal eltökéltebbek és kitartóbbak. Visszaemlékeztem a SEAL-kiképzésre, és arra a végtelen sok órára, amit a 8-as csapat tagjai a lőtéren töltöttek – addig nem hagytuk abba a gyakorlást, amíg fel nem hólyagosodott és vérezni nem kezdett a mutatóujjunk. Ugyanígy akartam a vállalkozásomat is felépíteni, és olyan emberekre volt szükségem, akik pont olyan elhivatottak, mint én. Elsőként Alt, Jimet és Kent vettem be a csapatba.

Al Clark az 1990-es évek elején Virginia Beachben volt a SEAL rangidős fegyvermestere – a legjobb fegyvermester, akivel valaha találkoztam –, és pontosan ugyanúgy képzelte el a leendő kiképzőközpontot, mint én. Régóta szeretett volna egy saját gyakorló lőteret, de nem volt meg a szükséges tőkéje. Al személyében egy igazán nagyszerű szakembert találtam a kiképzési programjaink élére.

Azután ketten együtt meggyőztük Jim Dehartot, aki akkor már tizenöt éve épített lőtereket a hadseregnek, hogy tervezze meg a miénket. Jim értett a tervrajzkészítéshez, a tereptárgyak elrendezéséhez, az elektromossághoz, de még a vízvezeték-szereléshez is. Azzal ugrattam, hogy ha majd eljön a zombiapokalipszis, az ő dolga lesz karbantartani a bázisunk világítását és a kerítéseket. Jimnek zseniális ötletei voltak, és ami legalább ennyire fontos, mindig tudta, hogyan valósítsa meg őket a lehető legköltségtakarékosabb módon.

A vezérigazgatói pozíciót a SEAL-től addigra már leszerelt Ken Viera vállalta el, aki korábban számtalan küldetést vezetett a világ minden táján, és ő volt a 8-as csapatban a kiképző tisztem. A fegyelme és az összpontosításra való képessége miatt könnyen megtaláltam a hangot ezzel a szikár hosszútávfutóval. Nem volt az a kifejezetten nyugodt, laza típus – ahogy én sem –, ellenben tudtam, hogy fantasztikus üzletember, továbbá fantasztikusan jól szerepelt azokon az erőnléti versenyeken, amiket később ebédidőben szerveztünk a Blackwaternél. Rendszeresen ott volt velünk, és cipelte a gumiabroncsokat, tologatta az autókat, keresztül-kasul száguldozott a mocsáron a mountain bike-kal, és az apámhoz hasonlóan azon volt, hogy minden alkalmazottal bajtársias viszonyban legyen.

Miután összeállt az alapító csapat, el kellett döntenünk, hol legyen a kiképzőközpont. Ezt úgy csináltuk, hogy fogtunk egy térképet, és egy négyórás autóútnyi távolságra kinyitott körzővel köröket rajzoltunk a környező területek legfontosabb katonai bázisai körül. Az első ilyen bázis a Virginia Beachben található Little Creek haditengerészeti bázis volt, amely a 2-es, 4-es, 8-as és 10-es SEAL-csapatoknak adott otthont.

A másik viszonyítási pontunk két észak-karolinai bázis volt. A tengerészgyalogsághoz tartozó Camp Jejeune a II. tengerészgyalogos felderítő alakulat, a 2. tengerészgyalogos-hadosztály, a 2. tengerészgyalogos logisztikai csoport és más harckész egységek bázisa volt. A hadsereg Fayetteville melletti Fort Bragg bázisa ugyanakkor a Különleges Műveletek Parancsnokságnak és a 82. légi deszantnak volt az otthona.

Mindenképpen olyan helyet kellett találnunk a központnak, ahonnan könnyen meg lehetett közelíteni a CIA titkos kiképzőközpontját, a virginiai „Farmot”. És persze nem lehettünk messze Washingtontól sem, ahonnan a szövetségi katonai és rendfenntartó ügynökségeket irányították.

A vonalak, amelyek összekötötték ezeket a pontokat, a világ legnagyobb harcászati-ipari komplexumát rajzolták ki, és mi ennek a közepén akartuk felépíteni a Blackwatert. A körök Észak-Karolina határánál, egy Moyock nevű, tízezres lélekszámú város mellett, a Nagy Komor-mocsár keleti szélénél kerültek fedésbe egymással.

Kis csapatunk úgy képzelte el a létesítményt, mint egy lőtér és egy olyan country club ötvözetét, ahová csak különleges egységeknél szolgáló katonák járnak. Az ügyfelek előre bejelentkeznek majd a nekik tetsző kiképzésre, és mire megérkeznek, a megfelelő felszereléssel és személyzettel fogjuk várni őket. Hét lőteret terveztünk, mindegyiket magas padkákkal, amelyek felfogják a zajt és a töltényeket, egy füves kifutópályát, valamint egy speciális betonpályát a nagy sebességű autós üldözések és a „defenzív vezetés” gyakoroltatására – utóbbira akkor van szükség, ha rajtaütnek a konvojon, amelyet védenünk kell. Ezeken kívül akartunk még egy hetvenfős barakkot, a barakk közelében pedig egy vadászlakra emlékeztető kőépületet fából készült ablakkeretekkel és jókora belmagassággal. Ennek a közepére egy nagy kandallót tervezünk, ahol az emberek a nap végén összejöhetnek majd beszélgetni. Ilyen helyet képzeltem el, ilyen közösségről álmodtam – eszünkbe sem jutott akkor, hogy valaha is embereket fogunk a tengerentúlra küldeni. Észak-Karolinának ez a földdarabkája volt az „Álmaim mezeje”.

900 000 dollárért megvásároltam ötvenhárom hold – nagyjából tizenhárom négyzetkilométer – földet, ami elég nagy volt ahhoz, hogy egyetlen eltévedt lövedék se jusson túl a határain. 1997 júniusában indult meg az építkezés, és egyből el is kezdtünk ismerkedni a csináld magad vállalkozás szépségeivel. A föld csúnya volt: az előző évi fakitermelés miatt úgy nézett ki a terület, mint egy fatuskókkal és földből kiálló kusza gyökerekkel szabdalt marsbéli táj. Az egész hemzsegett a szúnyogoktól és a legkülönfélébb mérgező állatoktól. Az első tizenkét látogatásom alkalmával összesen tizenkét kígyót öltem meg. A hőség rettenetes volt.

Mialatt egy helyi építési vállalkozó kiásta a lőterek és a tó helyét, kis csapatunk kiépítette a kábelcsatornákat, kitalálta, hol legyenek az új utak, és felállította a fenyőpóznákat, amiken a villanyvezetékek futnak majd. Az alapozó munkákkal kilencven nap alatt végeztünk – azután azt kellett kitalálnunk, hogyan nevezzük el a helyet. A legesélyesebb jelölt, a „Hampton Roads Taktikai Központ és Lőtér” professzionálisan, ugyanakkor meglehetősen mereven hangzott. A „Tidewater Taktikai Lőközpont” izgalmasabban csengett, de mivel angol nevének a rövidítése – TITS – „ciciket” jelent, ezzel sem voltunk kisegítve. Aztán láttuk, hogy árokásás közben a bakancsunkat és a szerszámainkat is beborítja a területen mindenütt jelen levő szénpor, és hogy a frissen fúrt lyukakat szinte azonnal megtölti a fekete víz.

Fekete víz. Blackwater. Ez az, gondoltuk. A tökéletes név.

Eközben a frissen telepített fenyőpóznákon jókora karomnyomok jelentek meg: a környéken élő hatalmas fekete medvék jelölték így meg a területüket, ahogy tették azt évszázadok óta, mielőtt az európaiak letelepedtek volna itt, az Újvilágban. Immár mi is ehhez a földhöz tartoztunk, és ezelőtt az örökség előtt akartunk tisztelegni a logónkkal, a mesterlövészpuska célkeresztjébe helyezett medvemanccsal.

A kirakó utolsó darabja Gary Jackson volt. Ha egy SEAL-katona nem harapja le verekedés közben két tengerész fülét, talán soha nem találkozom Garyvel. 1993-ban zászlósként szolgáltam a haditengerészetnél, O1-es fizetési besorolással, ami a legalacsonyabb volt. A legtöbb fiatal SEAL-tiszthez hasonlóan rám is főleg „járulékos feladatokat” bíztak – így hívták a haditengerészetnél a nagyrészt adminisztrációból álló kulimunkát. A járulékos feladataim közé tartozott, hogy besegítsek a haditörvényszék elnöke által folytatott vizsgálatokba, Jacksonnal pedig akkor találkoztam, amikor rám bízták, hogy derítsem ki a haditengerészet brunswicki légi támaszpontján kitört verekedés körülményeit. A támaszponton lévő tengerészek egy csoportja a „Túlélés, kitérés, ellenállás és menekülés” (SERE) elnevezésű kiképzésen vett részt, ahol azt tanítják meg az állománynak, hogy mi a teendő, ha ellenséges vonalak mögé kerülnek, vagy hadifogolyként kihallgatják őket. Arra viszont nyilvánvalóan nem tanították meg a két érintett tengerészt, hogy az edzőtermek falain kívül ne keveredjenek verekedésbe egy SEAL-lel. Ennek az lett az eredménye, hogy mindhármuk ellen fegyelmi eljárás indult. Jackson sorhajózászlósi rangban felügyelte a létesítményt, ahová a verekedésbe keveredett SEAL-t beosztották.

A nálam tíz évvel idősebb, Angliában született, de amerikai állampolgársággal is rendelkező Jackson ekkor már két évtizede szolgált a SEAL-nél. Egyszer elmesélte, hogy nem szabad akaratából csatlakozott a haditengerészethez az 1970-es évek elején, hanem mert középiskolás korában valami csínytevésbe keveredett. Amikor az ügye a bíróságra került, a bíró közölte vele: „Nem tudom egy évre börtönbe zárni – viszont tizenegy hónapra és huszonkilenc napra egész biztosan. Vagy az is lehet, beszél azzal a toborzóval a terem végében. Döntse el!”

Azt is tudtam, hogy Jackson ért a számítógépekhez, ami a 90-es években még ritkaságnak számított. Fogalmam sincs, milyen benyomást tehettem rá akkor, Brunswickben, de az biztos, hogy amikor több mint egy évtizeddel később Viera felvetette neki, hogy jöjjön el Moyockba, és nézze meg a létesítményünket, emlékezett a nevemre. Huszonhárom, a haditengerészetnél eltöltött év után Jackson nyugdíjazása a küszöbön állt, és mivel tetszett neki az üzleti tervünk, összedobott nekünk egy kezdetleges honlapot a koffer méretű laptopján. A honlap egy 3,5 hüvelykes floppylemezen, borítékban érkezett meg, és olyan volt a mai honlapokhoz képest, mint egy Ford T-modell egy F150-eshez képest – ha ma látnánk, csak nevetnénk rajta. Akkoriban viszont le voltunk nyűgözve a dologtól, és 1998-ban, amint benyújtotta a nyugdíjazási papírjait, Jackson elkezdett nekünk dolgozni.

Ahogy megtisztítottuk a mocsarat, a becsvágyunk is egyre nagyobb lett, és mire 1998. május 15-én a Blackwater Lodge and Training Center hivatalosan megnyitotta kapuit, a miénk volt az Egyesült Államok legnagyobb, lőgyakorlatra alkalmas létesítménye. Miénk volt a keleti part egyetlen egy kilométeres lőtere. A beltéri lőtereknek egy teljesen új fajtáját alkottuk meg: az acélból épült létesítmény belső ajtóit és falait tetszés szerint lehetett mozgatni, és a résztvevők igényeinek megfelelően alakítani a terepet és az akció forgatókönyvét. A pálya fölé építettünk egy karzatot, ahonnan instruálni és értékelni lehetett a katonákat. Még egy nyolcvanezer négyzetméteres tavat is ástunk a különleges tengeri műveletek gyakorlásához. Az állomány alaposan begyakorolhatta, hogyan jusson fel egy hajóra a vízből, egy helikopterről vagy a víz alól. A földterület, ahol a központ elterült, a kétszeresére, majdnem 24 négyzetkilométeresre nőtt – ez majdnem akkora terület, mint fél Manhattan. Több mint hatmillió dollárt fektettem a létesítménybe a saját pénzemből… és az első időszakban volt, hogy napokig egy lélek sem járt nálunk.

Indulás után rögtön sikerült szereznünk egy kisebb munkát: a SEAL 1-es csapata – amely ironikus módon Kaliforniából érkezett – fizetett be egy 25 000 dolláros kiképzésre. A haditengerészet hitelkártyával fizetett, aminek nagyon örültünk, mert a másfél százalékos utalási költségért bőven kárpótolt a tény, hogy a pénz szinte azonnal megérkezett a számlánkra. Egyszerűen nem engedhettük meg magunknak, hogy harminc – sőt néha kilencven – napokat várjunk arra, hogy a kormány kiállítsa nekünk a csekket, mivel olyankor rendszeresen előfordult, hogy a munkaidejük letelte előtt kellett hazaküldenünk az óradíjért dolgozó embereinket. Jackson megpróbálta fegyverkiállításokon és vásárokon népszerűsíteni a létesítményt, de rendre elhajtották, mivel nem volt pénzünk egy tisztességes pavilonra. A felesége is beszállt a munkába, a könyvelésben segített.

Csak hogy világos legyen: nem volt semmiféle kiapadhatatlan pénzcsapunk, amiből korlátlanul önthettük volna tőkét a Blackwaterbe. Azt megengedhettem magamnak, hogy egy jelentős összeget befektetve elindítsam a céget, de még a kezdetek kezdetén megállapodtunk Joannal, hogy történjen bármi, a gyerekeink egyetemi tandíját nem fogom kockára tenni. A menedzsereimnek tartaniuk kellett magukat a költségvetésünkhöz, és tudták: azt várom tőlük, hogy három dolgot intézzenek el kettő áráért. Szerencsére Jackson tudta, hogyan állítson az élére minden centet.

Fegyverbiztonsági tanfolyamokat tartottunk helyi vadászoknak, csak hogy legyen bármennyi bevételünk. Az első évben körülbelül 400 000 dollárt kerestünk, ami főleg a környék rendőreinek és az FBI SWAT-csapatainak képzéséből jött össze.

Mindeközben otthon egészen másfajta nehézségekkel kellett szembenéznünk. Nem sokkal azután, hogy 1996-ban leszereltem a haditengerészettől, Joan megkezdte hosszú harcát a rákkal – amit egy időre meg is nyert. 1997-ben Michiganbe költöztünk, hogy közelebb legyünk a rokonainkhoz. Ott elvállaltam a Prince Machine elnöki székét, és onnantól kezdve a kisgépemmel ingáztam Michigan és Észak-Karolina között, hogy tovább felügyelhessem a Blackwater bővítését. Csakhogy miközben Joan a harmadik gyerekünket várta, az orvosok aggasztó dologgal álltak elő. Azt mondták, hogy a terhesség ideje alatt megemelkedő ösztrogénszint növeli a komolyabb daganatok kialakulásának valószínűségét. A lehető legszélsőségesebb megoldást javasolták.

– Joan – mondta az egyik orvos a feleségemnek –, meg kell szakítanunk a terhességét.

– És mikor tudjuk újra elindítani? – vágott vissza Joan. Semmilyen körülmények között nem lett volna hajlandó elvetetni a gyerekünket, így 1997 szeptemberében megszületett a második kislányunk, Isabella.

Öt hónappal később kiújult Joan mellrákja. Joan végigcsinálta a műtétet, a kemo- és a sugárterápiát. Azt mondták az orvosok, hogy a hosszú, szőke haja – amit fényképeken láttam először, még mielőtt egyáltalán találkoztam volna vele – biztosan ki fog hullani a kezelés alatt. Elmentünk egy Beverly Hills-i fodrászatba, ahol levágták rövidre. Joan sírt. A fodrász is sírt.

1998. május 10-én reggel bekövetkezett az, amit az orvosok megjósoltak. Joan rövid haja sűrű csomókban kezdett hullani. Michiganbe repültem, hogy vele és a gyerekekkel töltsem a hétvégét. Vasárnap reggel megkért, hogy borotváljam le a megmaradt haját. Sohasem fogom elfelejteni azt a vasárnapot: anyák napja volt. Ez volt az a nap, amikor sírtam.