Borítószöveg

Az 1980-as években Ceausescu elszántan igyekezett meggyőzni a Nyugatot arról, hogy Románia nem aSzovjetunió csatlósa, hanem önálló, szabad akarattal rendelkező ország. Ehhez a politikai törekvéshezkeresve sem találhatott volna ideálisabb szimbólumot, mint Nadia Comanecit, a ,,legfiatalabb kommunistahősnőt&quot;, a sportikont, a gyereklány tornászt, a montreali olimpia bajnokát. Nadiát látva, a hidegháború ótaelőször, a nyugati tinik arról ábrándoztak, hogy olyan sikeressé és tökéletessé válnak, mint kelet-európaikortársuk; a szülők imádták a fegyelmezett és céltudatos gyereklányt; a szakma és a média egy emberkéntünnepelte a tehetséges sportolót. A sikernek azonban ára volt: Nadia egy őrült rendszer termékekéntfolyamatosan attól rettegett, hogy nővé érve elveszíti a rezsim támogatását és a Nyugat érdeklődését.

Lola Lafon több elbeszélő nézőpontjából elmesélt álomszerű története jóval több életrajzi regénynél. Nadiakarrierje és sorsa messze túlmutat önmagán: feltárja a sport, egy valamikori rezsim, a média és a Nyugatképmutató működését, ezáltal pedig megvilágítja, hogy a kis kommunistának nagyon is megvolt az oka rá,hogy sosem mosolygott.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Lola Lafon: La petite communiste qui ne souriait jamais,

Actes Sud, 2014, Párizs

© Editions Actes Sud, 2014

Published by arrangement with Literary Agency

„Agence de l’Est”

© Lola Lafon, 2014

Hungarian translation © Takács M. József, 2015

Magyar kiadás © 2015 Libri Könyvkiadó, Budapest

A Libri Könyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja

ISBN 978-963-310-808-6

Felelős szerkesztő Darida Benedek

Olvasószerkesztő Ligeti Szilvia

Borítóterv Tillai Tamás

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A kislányok leteszik a puskájukat.

Nyakukon, hónaljukban, hátukon

izzadság csorog, belegázolnak a tengerbe,

és alámerülnek.

MONIQUE WITTIG

Les Guérillères

Akkoriban hallottam, és többé nem felejtettem el

ezt a tanácsot: soha ne meséld el egyformán

ugyanazt a történetet kettőnél több ismerősödnek,

különben véged van, amint ezek az emberek

megteszik jelentésüket a Securitaténak.

ISMERETLEN

Románia, 1980

Előszó

Ebben a könyvben nem Nadia Comăneci történelmileg hiteles életrajzát kívántam megírni. A dátumok, a helyszínek és az események persze valósak, de A kis kommunista, aki sosem mosolygott összességében egy olyan kísérlet, amellyel Nadia életének a történelem és a könyv hősnője által elhallgatott részleteire próbáltam fényt deríteni, felhasználva az ezekkel kapcsolatos különböző feltételezéseket és történetváltozatokat. A regény narrátora és a tornásznő között folyó beszélgetés puszta fikció, és csupán arra szolgál, hogy helyenként hang is társuljon Nadia Comăneci 1969 és 1990 közötti életének némafilmjéhez.

L. L.

ELSŐ RÉSZ

– Hány éves ez a lány? – kérdezi hitetlenkedve a főbíró az edzőtől. A választól – tizennégy – megborzong. Amit a kislány az imént művelt, azt nem lehet számokkal, szavakkal vagy képekkel kifejezni. Valami teljesen érthetetlen, felfoghatatlan dologról van szó. Lehetetlen elmondani, hogy mi történt. Erre a lányra nem hat a gravitáció, törékeny testének természetes közege a levegő, ahol kecsesen libben ide-oda.

De miért nem szólt senki, hogy hova kell nézni, dühöngenek azok, akik lemaradtak arról a pillanatról, amikor Nadia C. széttárt karokkal hátraveti magát a levegőben, olyan ívben, mintha a holdat akarná lerúgni az égről, és csak repül és repül, az emberek pedig összenéznek, és egymást kérdezgetik: valaki érti ezt? Maga érti ezt?

Az elektronikus jelzőtáblán megjelenik a felirat: COMANECI NADIA, ROMANIA, aztán a versenyző rajtszáma, 73, de ott, ahol a pontszámnak kéne lennie: semmi.

Mindenki vár. A szovjet tornászlányok sápadtan jönnek-mennek az emelvény tövében, az edzőknek és a gyakorlatukon már túl lévő versenyzőknek fenntartott folyosókon. Ők már tudják. A román tornászcsapat tagjai kétségbeesettnek tűnnek, Dorina összekulcsolja a kezét, Mariana egyre csak ugyanazt a mondatot mormolja, egy harmadik behunyt szemmel a földre roskad; Nadia a ferdén a nyakába lógó lófarkával a többiektől kissé félrehúzódva álldogál, oda se pillant a jelzőtáblára. Először az edzőjére, Bélára figyel fel, aki égnek emelt karral, a fejét hátravetve áll; Nadia végre megfordul, és meglátja a pontszámát, azt a rettenetes 1 pontot, amely ott virít a jelzőtáblán az egész világ tévékameráival szemben. Egy – tizedespont – nulla – nulla. A lány gyorsan végiggondolja a lehetséges hibákat: talán a leugrás után, a földet éréskor egy kicsit megingott… mit ronthatott el, hogy így lepontozták? Béla magához öleli, ne is törődj vele, kedvesem, óvást fogunk benyújtani. De az egyik pontozóbíró magára vonja a lány figyelmét. Mert a svéd bíró feláll. És mert könnybe lábadt szemét egyenesen Nadiára szegezi. És minden jelenlévő annyiszor meséli majd el ezt a történetet, hogy Nadia ma már nem is biztos abban, hogy valóban átélte-e ezt a pillanatot; talán csak a tévében látta, lehet, hogy ez csak egy film egyik kitalált jelenete.

A közönség feláll, és a tizennyolcezer testből elemi erővel tör ki a felháborodás vihara, a nézők lába ütemesen döng a lelátó lépcsőin, és a rettenetes hangzavarban a svéd bíró kinyitja a száját, de senki nem hallja, hogy mit mond, ezer és ezer vaku villan. Nadia nézi a svéd bírót – mit akarhat? –, és az egész világ kamerái felveszik, ahogy a férfi két karját előrenyújtja Nadia felé. Erre a lány is kinyújtja mindkét kezét a bíró felé, megerősítést kér: ez azt jelenti, hogy… tíz? És a férfi lassan bólint egyet, széttárt ujjú kezeit továbbra is az arca előtt tartva, a kamerák százai eltakarják előle a gyermeket, a román csapat kamasz lányai körbetáncolják Nadiát, igen, kedvesem, ez az 1.00 valójában egy tízes.

Az eredményjelző tábla lassan elfordul balról jobbra, a zsűritől a tornászok, majd a közönség felé, és továbbra is látható rajta az az 1.00, amit tíznek kell érteni. Egy rossz helyre került tizedespont. Vagyis inkább egy olyan tizedespont, amelyik az istennek sem akar a megfelelő helyre kerülni. Egy férfi szaladgál oda-vissza az újságírók és a zsűri között, egyre a homlokát törölgeti, Montreali Olimpiai Játékok 1976 feliratú hivatalos pólójának hónalja izzadságtól sötétlik. A főbíró magához inti, a nagy hangzavarban alig értik egymás szavát, valamitől elromlott a gép, értse meg, a csarnokot betöltő hatalmas füttykoncert miatt kénytelenek egészen közel hajolni egymáshoz, maga most viccel? Az egész világ minket néz, ez a verseny első napja! Hol van a Longines embere? A mérnök, aki az eredményjelző táblákat tervezte, megpróbálja átlépni a román kislány körül térdelő újságírókat, hogy eljusson a zsűriasztalhoz, ahol dühösen hadonászó emberek fogadják: a rendszerük nem működik! A férfi a NOB képviselőjének magyaráz, aki kénytelen befogni az egyik fülét, hogy halljon valamit: más versenyeken mindig működik, jól működik, a számítógép hibátlan, maguk rontották el, mutat rá az egyik bíróra, de közben változott a helyzet, már senki nem figyel rá, a bírák átvedlettek nézőkké, könnyekre fakadva ünneplik az edzője mellett üldögélő kislányt, aki hátat fordított az ostoba gépnek, amelynek kijelzőjén továbbra is ez látható: 1.00.

A szünetben mindenki összegyűlik. Oké. A román kislány (vagy valaki a csapatából) hozzáférhetett a számítógéphez? Csinálhatott valamit, amivel összezavarhatta a rendszert? Fiam, magának elment az esze, hogy ilyesmivel próbál takarózni, ez már tényleg hihetetlen! Mindenki a másikat hibáztatja. Az előzetes megbeszéléseken az Olimpiai Bizottság biztosított minket, hogy a tornában a tízes pontszám nem létezik, védekeznek a Longines cég mérnökei, akiket a sajtó gúnyosan csak „1.00-ás csapatnak” nevez majd. 13 óra 40-kor kimondják az ítéletet: a számítógépes rendszer a szokatlanul magas pontszám bevitele miatt hibásodott meg. A román kislány megbolondította a számítógépet.

A mérnököknek egy éjszakájuk van arra, hogy a rendszert hozzáigazítsák a kislányhoz. Bőszen nyomogatják a gombokat, különböző programokat futtatnak le. Helyet kell csinálni egy újabb számjegynek, és arrébb kell tenni a tizedespontot. Mekkora annak a valószínűsége, hogy a lány megismétli ezt a teljesítményt? Gondolja, hogy ez holnap újra megtörténhet? Nem tudom, feleli az angol bíró. Ugyanezt válaszolja a csehszlovák bíró is. Megpróbálnak elképzelni olyan elemeket, amelyektől egy gerendagyakorlat tízpontossá válna. De nem sikerül nekik. Olimpiai játékokon még soha senki nem kapott tíz pontot a tornagyakorlatáért. Biztosak benne, hogy nem a nézők lelkesedése ragadta magával önöket? Nem, felelik a bírák. Tényleg árgus szemmel, hibákra vadászva figyelték a kislányt, de nem találtak semmit. Egyetlen hiba sem volt a gyakorlatában. Sőt, némelyik bíró szeretett volna még ennél is továbbmenni, és szíve szerint tízből tizenegy pontot adott volna neki! Tizenkettőt, licitál rá rögtön a kanadai bíró. Vagy találjanak ki új számokat! Vagy felejtsék el a számokat!

„Ha nem emberekkel, nem a vetélytársakkal versenyezne, hanem valami elvont dologhoz mérnénk a teljesítményét, Comăneci akkor is megkaphatná a tíz pontot?” – kérdezték Cathy Rigbytől, a hajdani tornásznőtől, aki az ABC szakkommentátoraként volt jelen az olimpián. „Azt hiszem, hogy ha Nadia teljesen egyedül, egy üres teremben csinálja meg azt, amit megcsinált, akkor is megérdemelné a tíz pontot” – feleli Rigby, miután eltöprengett azon, vajon létezhet-e elvontabb valami, mint a tökéletesség.

A szervezők megpróbálják ellenőrzésük alá vonni az eseményt. Az Olimpiai Bizottság már másnap reggel újabb három doppingvizsgálatra kötelezi Nadiát. Nagy vita bontakozik ki arról, vajon a tornász gyereklányok egy új generációjának felbukkanásáról van-e szó, vagy a román kislány csupán egyedi jelenség. Mindenesetre Comăneci színre lépése geopolitikai földrengést eredményez. A szovjet edzők egymást biztatják: nem fogjuk hagyni, hogy Románia megalázzon minket, elvtársak, Ljudmila lesz a megmentőnk! De délután Ljudmila, jóllehet teljesítményét zúgó tapssal jutalmazzák, tragikus szoborrá dermedve fejezi be talajgyakorlatát, majd zokogva az edzője karjába veti magát. A román kislány kifejezéstelen tekintettel nézi végig mindezt.

Már az őselemek is előkerülnek a beszámolókban: ez a lány talán a levegő és a csend óceánjában úszik? Sportról már nem is beszélnek, az túl durva, majdhogynem közönséges ahhoz képest, ami történt, egyre javítgatják, átírják a tudósításokat: nem a térben mozog, ő maga a tér, nem kifejezi az érzelmeket, ő maga az összes érzelem. Megjelenik – mint egy angyal –, nézzék az őt körülvevő fénygyűrűt, a hisztérikusan villogó vakuk fénycsóváit, ez a lány felülemelkedik a fizika törvényein, a szabályokon és a bizonyosságokon, olyan, mint egy mindent felülmúló, fenséges gépezet.

Leírják a megjelenését: igen, igaz, az 1972-es Müncheni Olimpiai Játékok Olgája{1} már némiképp előrevetítette Nadiát, de most ez a kislány minden tekintetben tökéletes. Kecsesség, pontosság, a mozdulatok kifejezőereje, a kockázatvállalás – és az erő, amit ki sem néznének belőle. Azt beszélik, képes egymás után tizenötször is megcsinálni a gyakorlatát. És a csontozata… Mintha selyemszálak lennének a csontjai helyén. Más minőség. Felsőbbrendű, rugalmasabb.

Keresik, ide-oda rakosgatják a szavakat, így jó lesz, de nem, inkább ebben a sorrendben, megpróbálják leírni a Nadia-jelenséget. A kis kommunista tündér. A kis kommunista tündér, aki sosem mosolyog. Kihúzzák az „imádnivaló” szót, mert az elmúlt napokban már túl sokszor használták, pedig ez a legjobb kifejezés: fájdalmasan imádnivaló, szinte elviselhetetlenül, túlságosan is aranyos. És mivel kénytelenek felnőtt szemmel nézni ezt a jelenést, szeretnének belesni Nadia dolgos gyermekkorába, szeretnének közel férkőzni ehhez a kislányhoz, akinek makulátlan tornadresszén a legapróbb izzadságfoltot sem lehet felfedezni. „Az olimpia alig negyvenkilós Lolitája, ez a tizennégy éves, fiús alkatú iskolás lány minden szempontból tökéletes” – írják. Az emberek közelről akarják látni ezt a varázslatos, féktelen lendületű, ragyogó jelenséget. Szeretnének megfeledkezni a maguk lusta hormonjai által vezérelt szervezetükről. Mindenki arra vágyik, hogy megközelíthesse, megérinthesse, Nadiát egyre szorosabb vágyspirál veszi körül – de már vége is, a gerendagyakorlata mindössze kilencven másodpercig tartott. Járványként terjed az iránta való rajongás. A jegyüzérek száz dollárért árulják az eredetileg tizenhat dolláros jegyeket a döntőre, mert mindenki látni akarja a román kislány akrobatamutatványait, amelyeket nézve sokan arra gondolnak, hogy a túlságosan könnyű és légies Nadia a leugrás után nem is fog földet érni. És amikor nekifut, ahogy előre-hátra lendülő könyökével hajtja előre magát, hogy megkezdje ugrássorozatát, fehér tornadresszbe bújtatott feszes teste tökéletes gépezetnek tűnik, amely a nemi érést elkerülve megragadt egy felsőbbrendű, csodálatos, nemi jelleg nélküli gyermekkorban.

Az emberek immár más szemmel nézik a dolgokat. Nadiával valami új kezdődik. A többi tornászlány hirtelen selejtesnek, az ideál megcsúfolásának tűnik. A valóságosnál jóval nagyobbnak látszik a korkülönbség Nadia és azok között, akiket most már úgy neveznek: „a többiek”, és akik abban a pillanatban, amikor a gyermek felmegy az emelvényre, idegesen igazgatják a dresszüket, igyekeznek a szövet alá rejteni a feneküket, eltakarni azt a sok, immár oda nem illőnek, sőt nevetségesnek tűnő húst. Hirtelen túl mélyen kivágottnak és talán túl szűknek is érzik a tornadresszüket ahhoz, hogy el tudja rejteni keblüket, amely meg-megrezzen, ahogy nekifutnak az ugrásnak. Mindezek, a csípő és a keblek – magyarázza egy szakértő az ismétlés alatt – lelassítják a forgást, nehézkessé teszik az ugrásokat, a nőies alkat tehát hátrányt jelent. Ljudmila már „túlságosan nő”. Egy napilapban megjelent fotón egyenesen aránytalannak tűnik a kis román nimfa mellett, ami pedig Olgát illeti, ő tényleg zavarba ejtő látvány. Román riválisa felmagasztosulása után a kamera elidőzik alakján, holtsápadt arcán. Nem, Olga nem egyszerűen fáradt, hanem elhasznált: húszéves, majdnem huszonegy – és hallani lehet a stúdióban ülő riporterek nevetését –, egy öregasszony, akit már teljesen elhasználtak…

Mások összevonják a szemöldöküket: azért adjuk meg nekik a tiszteletet. Azért Ljudmila mégiscsak a torna nagyasszonya, egy csodálatos hölgy. És Olga is, ez a hajdani tündér – egy napon Nadia is átéli majd ugyanezt. Ebben a pillanatban a kamera ráfókuszál a hüvelykujját idegesen rágcsáló román kislány arcára, és ekkor a riporter azt mormolja: „Milyen kicsi az ujja…”

Replay

Úgy tűnik, mintha a videofelvétel hangjába belepiszkáltak volna. Mintha felerősítették volna a korlátok nyikorgását, amelyeken Nadia milliméteres pontossággal talál fogást. A nyikorgást még visszhangosították is, hogy nyomasztó, imétlődő zaja ellenpontozza a korlátokon forgó test látványát. A kislány összeszorítja a száját az erőfeszítéstől, de a válla alig rándul meg, amikor egy szaltó után újra megragadja a korlátot. Egy pillanatra mozdulatlanná dermed, ahogy kézen áll a magasabbik korláton. Teste hol négyszöget, hol egyenlő szárú háromszöget formáz, aztán egy I következik, s ekkor megszűnik a nyikorgás, a kislány visszafojtja lélegzetét, a geometriai bemutató mindjárt véget ér, Nadia a leugrásra készül, meggörbíti a hátát, térdét felhúzza az állához, és íme, a dupla szaltó, amire eddig csak a férfi tornászok voltak képesek – egy tündér repül ott, tessék, már a férfiakkal is versenyre kel, és megszégyeníti őket! Hatalmas, boldog női sikolyhoz hasonló üvöltés tör ki a tizennyolcezer néző torkából, amikor a fehér cipős láb a legapróbb megingás nélkül talajt fog. Nadia háta kecses ívben megfeszül, ahogy integet, ujjai az eget csiklandozzák. És a számítógép megint 1.00-át ír ki, miközben a lány odafut a karját széttáró Bélához.

Nadia most a gerendán piruettezik a vakuk bezsongott szentjánosbogarakat idéző villogása közepette. A gyermeket nézve mindenki visszatartja a lélegzetét. Jön a leugrás, a csavart dupla szaltó, tökéletesen stabil leérkezéssel – a tüdők mintegy varázsütésre újra működésbe lépnek, és mintha valaki hirtelen feltekerte volna az eddig nullán álló hangerőszabályzó gombot, a közönség felbődül a csodálattól és a megkönnyebbüléstől, hogy a kislány nem hibázott. És mindenki rohan a sajtóközpontba, a telefonokhoz, tíz, tíz, írják csak meg, She’s perfect, áll majd a Newsweek címlapján, páratlan, mégiscsak létezik tökéletesség a világon: „Ha a megfelelő szót keresik ahhoz, hogy elmondják, valami olyan szép dolgot láttak, amire nincs szavuk, mondják azt, hogy amit láttak, csak Nadiához fogható”, lelkendezik egy québeci vezércikkíró. A bírák kénytelenek megkérdezni Bélától, hogy valójában milyen elemeket tartalmazott Nadia gyakorlata, mert valójában nem volt idejük felfogni, hogy mit látnak.

★

Oneştiben, a Bukaresttől északkeletre fekvő moldvai városban éjfél van. A képernyőn a gyermek nekilendül, apró, agresszív teremtmény, kilencven másodpercre mozgásba hozott gépezet, amelynek le kell győznie a szép, szovjet balerinát, akinek a mozdulatai az övéihez képest lágynak és bujának tűnnek.

Stefania bebújt az ebédlőben álló asztal alá, kezével eltakarja a szemét, mintegy védőernyőt tart elé, a nagymama és Gheorghe rászól, hogy hagyja abba a bohóckodást. A képernyőn egyszer csak hullámossá, kivehetetlenné válik a kép, de a készülék erős hangja továbbra is betölti a nappalit, és Stefania vörösre gyúlt arccal rémüldözik: mi az, mi történt, Gheorghe, mondd már, ugye leesett, biztosan leesett, mondj már valamit… A férje letérdel mellé, finoman lefejti az ujjait a szeméről, megfogja a kezét, és miközben felsegíti, odamormolja neki: nézd, nézd! Gyermekük vézna teste furcsa pózban szeli a levegőt, a lassított felvételen az ugrás szinte elemeire bontva látható. Stefania zokogva nyújtja ki a kezét az apró sziluett felé, miközben a nekik háttal álló kislány vidáman integet a sok ezer, könnybe lábadt szemű felnőttnek.

Küldetés teljesítve

Mindenki várakozik. A terem teljesen megtelt ezen az első sajtótájékoztatón, foglalt mind az ötszáz ülés, de a földön sincs már szabad hely. A falakon virágokkal kihímzett drapériák. Amikor végre megérkezik a román csapat kék-sárga-piros csíkokkal és a kommunista címerrel díszített melegítőjébe öltözött Nadia, az edzője felkapja, a magasba emeli, és úgy viszi oda a helyére. A kis kabalababán, amit Nadia magához szorít, ugyanolyan melegítő, a hajuk is egyformán van megkötve két, piros szalaggal összefogott copfba. A falon, Nadia feje fölött Ceauşescu elnök portréja.

Az újságírók bármit kérdezhetnek Nadiától, jelenti be kedvesen egy erős román akcentussal beszélő fiatal nő. A sajtó munkatársai ott tolonganak Nadia lába előtt, mert nincs elég szék, ezek a felnőttek most ugyanolyan kicsik, mint ő. „Szereted a csokoládét, Nadia?” – „Néhány szót franciául, franciául!” – „Bravó!” – „Szoktál Monopolyt játszani?” – „Nadia, van már lovagod?” Az ember szinte már azt várja, mikor kezdik el szopogatni a hüvelykujjukat, miközben feljegyzik, hogy Nadiának milyen bájosan hegyesek a szemfogai (tejfogak? nem, hiszen tizennégy éves). „Még, Nadia, még!” A kislány most a bírót utánozza, aki – látva, hogy mennyire értetlenül nézi az 1.00-ás pontszámot – széttárt ujjú kezeivel mutatta neki, hogy tíz. Tíz! Great! És most, hogy elérte a tökéletességet, mik a tervei? Még jobb leszek, ígéri nagy komolyan, kabalababáját a mellére szorítva, miközben nagy bajuszú edzője nyájasan mosolyogva figyeli őt. Akkor valami új sportot kell kitalálnia, vélik az újságírók.

– Nadia, meglepett, hogy tíz pontot kaptál?

A kislány megvonja keskeny vállát, és románul csiripeli a választ:

– Tudom, hogy tökéletes gyakorlat volt, és nem most először kaptam tíz pontot, ez nem újdonság.

Lehet, hogy félreértette a kérdést? Megismétlik.

– Meglepett, hogy mindent megnyertél?

Nadia megrázza a fejét.

– Sajnálod Olgát és Ljudmilát?

– Nem… Nem – ismétli meg határozottan –, nem sajnálom őket.

Az újságírók most más oldalról próbálják megközelíteni a dolgot:

– Hogyan ünnepelted meg a győzelmedet tegnap este?

A lány szinte idegesen, fintorogva válaszol:

– Nem volt semmiféle ünneplés. Biztos voltam benne, hogy legalább egy számban nyerni fogok. Lefeküdtem aludni.

– Melyik a kedvenc szered?

– A felemás korlát, mert azon olyan elemeket tudok csinálni, amikre a többiek soha nem lesznek képesek!

És végül… Talán tudna egy kicsit mosolyogni is? Nadia felsóhajt. Sajnálom, de ha egy ugrássorozat után a talpam akár csak egy három centiméteres szakaszon érinti a vonalat (felemeli a kezét, és felmutatja három ujját), az pontlevonással jár. Amúgy tud ő mosolyogni, de csak a küldetése teljesítése után. Nevetés és taps a teremben: küldetés, ez nagyon bájos! Egy angol tudósító azt kezdi el fejtegetni, hogy technikai értelemben Nadia az Olga Korbut-féle vonalat követi, de a kislány edzője gyorsan félbeszakítja: „Mi a román iskolát képviseljük, nem utánzunk senkit.” A teremben egyesek Nadia koraérettségéről beszélgetnek. Az a szenvtelen arc, amivel végigcsinálja a gyakorlatát, az a hidegvér: miután meglátta a pontszámát, azonnal felvette a melegítőjét; úgy viselkedik, mintha az akrobatika a munkája volna. Egyik reggel találkoztam vele az olimpiai faluban, éppen a doppingvizsgálatról jött, a szeme sem rebbent, az arca teljesen érzelemmentes volt. Vajon mi mondanivalója van a számunkra? Szereti a joghurtot, és nem eszik kenyeret. Zseniális! Ez egy negyvenkilós kommunista robot. Persze van benne bizonyos kecsesség, ezt el kell ismerni, de ez amolyan fémes, a hatékonyságot szolgáló kecsesség, nagyon távol áll a szovjetek líraiságától, ah, itt szó sincs hattyúkról, sem Csajkovszkijról, a román tornászlányok olyan kutyakölykök, akik érmeket apportíroznak a versenyekről, így szolgálván az államot. Tiszta geometria, számítás az egész.

Visszasírjuk még a korábbi bálványokat, például Olgát, aki olyan izgatóan kényeskedett a Müncheni Olimpiai Játékokon, és sírva fakadt, ha leesett a szerről, vagy Ljudmilát, aki mindent megnyert, s tette mindezt egy szovjet lady nyugalmával. S íme, most egy kis szatellitállam jól idomított kislányainak csapata diadalmaskodik a hatalmas Szovjetunió klasszikus tánckultúrájára fölött. Milyen szomorú látvány volt, amikor Ljudmila az edzője vállára borulva próbálta elrejteni könnyeit a riporterek elől, miközben az a rémisztően sovány kis taknyos ott parádézott közvetlenül előttük.

Bejelentik, hogy a kislánynak pihennie kell az utolsó versenynap előtt; a távozni készülő újságírókat még megajándékozzák egy-egy üveg szilvapálinkával és gyönyörű erdélyi szőttesekkel – a románok értik a dolgukat. A tudósítók találkoznak azokkal a kollégáikkal, akik nem tudtak bejutni a sajtótájékoztatóra, mesélnek nekik erről a fantomszerűen sápadt kislányról, a fehér tornadresszéről, a magnéziumporos kezéről, fáradtságtól fakó arcáról. Aztán mindenki visszatér a szállodájába, hogy végső formába öntse a beszámolóját, amit még az éjjel el kell küldenie – a sajtótájékoztató nem adott nagy segítséget a munkájukhoz. A szálloda halljában a tévé igyekszik összefoglalni a nap eseményeit, de igazi esemény csak egy volt: Nadia. Egy fiatal nő gyorsan felhangosítja a készüléket, Nadia megkezdi talajgyakorlatát.

És akkor az ember rádöbben, hogy itt mégiscsak valami másról van szó. Ebből a pattogó ritmusú charlestonból, a Yes, Sir, That’s My Baby című dalból, amelynek zenéjére Nadia bemutatja a gyakorlatát, csak úgy árad az 1929-es válság előtti évek öröme, yes, yes, yes, és a hazudós doboz sugározta képek elmossák a lehetséges határait, yes, sir, hiszen tessék, ennek a lánynak a kezét sem kell használnia ahhoz, hogy felemelkedjen a talajról, ott lebeg a levegőben, my baby, és mindenki meg van győződve arról, hogy igen, that’s my baby, és hogy Nadia átértelmezi, teljesen újrafogalmazza a gyermekkort, itt van előttünk a némafilmek bájos kis csavargója, akinek az arcát mindenki szeretné a két kezébe fogni. Milyen vidám ez az egész! Micsoda könnyedség! Az ember megfeledkezik még azokról a szigorú biztonsági intézkedésekről is, amiket a müncheni tragédia, a túszul ejtett s végül meggyilkolt izraeli sportolók miatt vezettek be. Ez a kislány kézen fog minket, és máris ott forgunk-lubickolunk vele együtt a gondtalanság örömében. Most integetve üdvözli a közönséget, a mogorva oroszok edzőjük vezetésével libasorban kivonulnak a teremből, Béla, arcán széles mosollyal, a magasba emeli és megrázza a két öklét, körülötte ott ugrálnak-táncolnak a román tornászlányok, szemük karikás a kialvatlanságtól, szájuk száraz az éhségtől. Nadiát diadalmasan körbehurcolják, kis híja, hogy le nem térdelnek ez előtt a 154 centiméteres kis tündérlány előtt, aki képes volt mindenkivel elfeledtetni, hogy az olimpiai falu tele van géppisztolyos őrökkel. Ő mentette meg ezt az olimpiát, amelyen 9250 sportoló vett részt 3235 kísérővel, akiket több mint 8000 újságíró figyelt, és 16 000 katona védelmezett a Baader- és Carlos-féle terroristáktól, a japán kamikázéktól, az IRA és a palesztinok kommandóitól – sőt, talán még a québeci autonomistáktól is.

Aztán a továbbra is ünnepi lázban égő, a Kárpátok tündérét máris hiányoló többmilliónyi anya kikapcsolja a tévéjét, amely július 17-e óta egy percnyi pihenőt sem kapott. És elkezdenek arról ábrándozni, hogy nekik is lesz egy ilyen lányuk, egy apró, sápatag, nagyon igyekvő, rendes, komoly, szorgalmas, józan és szerény kislányuk, aki majd ugyanígy feláll a dobogóra, és nyakában ott csillog a fényes aranyérem; aki ugyanígy várja majd a pontszámát az egész világ kameráinak kereszttüzében, miután tévénézők millióit és millióit bűvölte el gyakorlatával, amelynek végén képeslapra illő pózba merevedett; aki egy olyan bizarr országból származik, mint Románia; aki tudatosan éli az életét, és akinek csinos masnikat lehet kötni a hajába, akinek a teste ilyen sima vonalú és mentes minden izzadságtól – fellángol tehát bennük a vágy, hogy nekik is legyen egy ilyen zárkózott kislányuk, aki nem tudja, hogy nem tehetnek érte semmit, és hogy hamarosan – ó, nagyon is hamar – őt is eléri végzete, a biológiai érés.

Aztán a továbbra is ünnepi lázban égő, a Kárpátok tündérét máris hiányoló többmilliónyi kislány kikapcsolja a tévéjét, amely július 17-e óta egy percnyi pihenőt sem kapott. Úgy érzik, mintha valami hosszú kábulatból térnének magukhoz. A folyosói tükör előtt felemelik a karjukat, és próbálgatják a diadalmas integetést, kihúzzák magukat, kidüllesztik a mellkasukat, mire a pólójuk felcsúszik, és láthatóvá válik az a csík, amit a bugyijuk gumija préselt a bőrükbe. És elkezdenek arról ábrándozni, hogy az ő testük is gyors és légies lesz. A nyugati kislányok már aznap este lemondanak a tésztáról és a desszertről, és titkos küldetésként magukra vállalják, hogy a tél beköszöntekor példaképük nevét beleírják majd a Nadia tornadresszének és a magnéziumpornak a fehérségét idéző tiszta hóba.

Mivel a segítségüket kértem e könyv megírásához, tucatszám kapok leveleket és főleg e-maileket Nadia C. rajongóitól. A nekem író nők többsége a negyvenes éveiben jár, a többiek nagyon fiatalok, ők nem láthatták élőben a montreali olimpiát. De mindannyian emlékeznek a sokkra. A döbbent csodálkozásukra, amikor Nadia C. kikészítette a számítógépet. Arra, hogy hirtelen megundorodtak az agyoncukrozott gabonapelyhektől, a kis műanyag figurákat is tartalmazó zacskóktól, a hősies koplalás szándékát fenyegető bőségtől. Emlékeznek arra is, mennyire megutálták a szoknyáikat, amelyek oly alkalmatlanok voltak arra, hogy viselőjük Nadia C.-nek képzelhesse magát, Nadiának, akinek fehér tornadressze vádló tükörként mutatta meg puhány, kötelességektől mentes életük sivárságát. Merthogy Nadia C. lényege nem csupán a légies könnyedség. Ő egy nagy hatalmú, könyörtelen lény. Nadia C. sosem mosolyog, soha nem mond köszönetet, a felnőttek könyörögnek neki, hogy vessen rájuk egy pillantást. Hallgat, magába zárkózik és összpontosít, a körülötte lévő, melegítőt viselő felnőttek, az edzők tiszteletteljesen üdvözlik. Pedig ez a kislány egy olyan országból jött, amit senki, még a szülők sem ismertek addig, amíg a tévében nem hallottak róla. 1976 nyarán minden kamasz lány szobáját a Nadia C.-t ábrázoló poszter díszíti. A fiúk Farrah Fawcett képét rajzszögezik ki a falra: elképzelik, ahogy a borostyánszínű fürdőruhát viselő színésznő napbarnította combjai lassan szétnyílnak…

★

Első telefonbeszélgetésünk során közlöm Nadiával, hogy ez az elbeszélés nem lesz feltétlenül pontos, fenntartom magamnak a jogot, hogy a hallgatásait a saját szavaimmal töltsem ki. Megállapodtunk abban, hogy sorra elküldöm neki az elkészült fejezeteket, hogy véleményezhesse azokat.

„Kedves Nadia!

A kérdéseire válaszolva: a Bélával való kapcsolatáról a későbbiekben részletesen írok majd. Az időrend? Nekem úgy tűnik, hogy az elbeszélést mindenképpen Montreallal kell kezdeni, mondhatnám, hogy ezen gyorsan túl kell jutni, hiszen ezt a történetet mindenki ismeri, vagy legalábbis van róla valami emléke. Minderről beszélünk még a héten, hívni fogom. Íme, a folytatás, vagyis inkább a kezdet.

Minden jót!”

Egy egész mezőnyi Věra

Három éven át gyűltek az iratok a dossziékba, hogy végül megszülethessen ez a kísérleti tornásziskola, ahol a számtan mellett a felemás korlát is tantárgy lett. Három éven át folytak a megbeszélések a bukaresti vezetőkkel, akiket vidéki sonkával és amerikai whiskyvel kellett megvesztegetni (ez utóbbit Béla az egyik vámos ismerősétől szerezte be, aki külföldi diplomatáktól konfiskálta el az üvegeket), mert csak így lehetett megszerezni támogatásukat az ügyhöz. Most pedig, hogy megfelelő helyet találtak az iskolának egy kisvárosban, Oneştiben, kiderült, hogy alig harminc kislány felel meg Márta és Béla elvárásainak. A Román Torna Szövetség csodálkozva és idegesen fogadta a hírt. Van épp elég gyerek, aki szívesen járna ebbe az iskolába; miért vesztegetjük az időnket, minek ezek a szigorú válogatóversenyek? És mi az, hogy csak lányok? Csakis lányok? Miért ne kerülhetne be az iskolába ez a fiúcska, aki már fejen állni is tud, és nagyobbat ugrik, mint a nővére? A vezetőséget nyugtalanítja ez az ügy. Mi ez az ostobaság, hogy kizárólag lányokból akarunk élsportolókat faragni, elvtárs?

Vajon ez egy elmélet? Vagy csak egy megérzés? Tapasztalati tény? Az ötlet az előző évben született, amikor Béla és Márta végiglátogatta a szomszédos országok tornászversenyeit, feljegyzéseket készítve minden sportoló erősségeiről és gyengéiről, a gyakorlatok kísérőzenéiről, a közönség tetszését kiváltó elemekről. Látták, hogy a szovjetek elsősorban a klasszikus balett hagyományaiból merítenek, míg a magyarok és a bolgárok által bemutatott gyakorlatokat inkább a széles, sportos mozdulatok jellemzik, ezek a lányok az egészségügyi sétájukat végző hegylakókra emlékeztették őket. Ha fiatalabb korban kezdenének el sportolni, minimum három olimpián részt vehetnének, kiált fel lelkesen Márta. A legismertebb román tornászlányok már elmúltak húszévesek, és a többségük azonnal abbahagyja a versenyzést, amint férjhez megy. „Ez a rengeteg befektetett munka, ez a sok idő végül is mindössze arra szolgál, hogy derék feleségekké neveljük őket, akik aztán már csak a gyerekszülésre meg a főzésre tudnak gondolni”, mérgelődik Béla a sokadik versenyről kijőve. „Ezek a versenyek olyan unalmasak, mint egy rossz balett! A fenébe is, ezek a lányok talán attól félnek, hogy összekócolódik a hajuk? Még a nagyanyám is jobban bukfencezik náluk!” A versenyzők lagymatag óvatosságán feldühödve Béla leül Mártával egy padra a közeli parkban. „Szívesebben nézem ezeket a játszadozó gyerekeket.”

Az erőlködéstől lihegő gyerekek ügyetlenül lógnak egy faágon, de eszükbe sem jut, hogy bajuk eshet, miközben aki látja őket, minden pillanatban attól fél, hogy mindjárt leesnek. De hiába a félelem, az ember nem tudja megállni, hogy ne nézze őket. Vagy éppen a félelem miatt muszáj nézni őket, hiszen összetörhetik magukat. Hát igen, a fiúk nagyobbat ugranak, és gyorsabban tudnak futni, mint a lányok, és szeretik megmutatni, hogy milyen ügyesek, miközben a lányok többnyire óvatosan próbálgatják a lépéseket, amiket meg kell tanulniuk. De egy bátran ugrabugráló fiúcska nem több, mint egy fiú. Ellenben egy kislány… Légiesebb, rugalmasabb – csak meg kell tanítani arra, hogy bátor legyen!

★

„Elvtárs, látta versenyezni Věra Čáslavskát?” – kérdi Béla az illetékes hivatalnoktól, akit meg kell győznie a kizárólag lányokat befogadó iskola létjogosultságáról. Hát persze! Mindenki ismeri a híres cseh bajnoknőt, jóllehet számítani lehet arra, hogy az új cseh vezetés soha többé nem engedi ki külföldre, hiszen az előző évben a Mexikói Olimpiai Játékokon szándékosan hátat fordított a szovjet zászlónak, ráadásul a nemzetközi média kamerái előtt. Micsoda botrány! Erre aztán a magyar edző (aki – jut hirtelen a hivatalnok eszébe – láthatóan külföldi italok kimeríthetetlen készletével rendelkezik) szinte kiabálni kezd a vonal másik végén: „Na, én egy egész mezőnyi Věrát fogok kinevelni az iskolámban! Csak le kell szakajtani őket! Elvtárs, őszintén, el tudsz képzelni fiúkat a tornadresszbe préselt micsodájukkal az én szépséges, Věrákkal teli mezőm közepén? Hagyj békén a fiúcskáiddal, felejtsd el őket. Ha legközelebb Bukarestbe megyek, majd koccintunk az új Věrákra!”

{1} A Münchenben három aranyérmet szerző Olga Korbutról van szó. – A ford.