MINEKO IWASAKI
RANDE BROWN

A gésák gésája

2016

A mű eredeti címe: Gheisa: a life

Fordította: Nagy Imre

Copyright © Atria Books – Simon and Schuster Inc., 2

© Nagy Imre, 2003. Hungarian translation

© Trivium Kiadó, 2016

Minden jog fenntartva!

Jelen kiadvány nem másolható sem részben, sem egészben a jogtulajdonos írásos engedélye nélkül! Engedély nélkül tilos információs rendszerben tárolni, elektronikus, mechanikus, fényképészeti vagy egyéb módon reprodukálni. Továbbá nem engedélyezett az internetes fájlcserélők segítségével történő – és egyéb technológiát alkalmazó – megosztás, internetes közlés, sokszorosítás; valamint a nyilvános helyen történő felolvasás és előadás. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Tel./fax: (1) 248-1263

konyvek@triviumkiado.hu

www.triviumkiado.hu

A kiadó tagja az 1795-ben alapított
Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének

Felelős kiadó: Zádor Zsolt

Felelős szerkesztő: Lukácsné dr. Kardos Ildikó

Fedélterv: GMN Repro

Szerkesztette: Tóth Gábor Ákos, Csataló Irodalmi Ügynökség

Nyomdai előkészítés: P.R.S. Bt.

ISBN 978-615-5334-72-6 (epub)

ISBN 978-615-5334-73-3 (mobi)

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

Japánban, ebben az Ázsia keleti részén fekvő szigetországban honos az esztétikai örömök élvezését elősegítő intézmény, a karjukai. Olyan közösségek ezek, amelyekben a geisháknak{1} nevezett professzionális művészek élnek és dolgoznak.

A karjukai szó jelentése: „Virágok és Fűzek Világa”. Minden gésa olyan szép, mint egy virág és olyan bájos, hajlékony és erős, mint a fűzfa.

A karjukai háromszáz éves történetében egyetlen gésa sem akadt, aki a nyilvánosságra hozta volna az élettörténetét. Exkluzív hivatásunk íratlan szabályai, sérthetetlensége és hagyományai ezt megtiltják számunkra.

Én azonban úgy érzem, itt az ideje, hogy szakítsunk a hagyományokkal. Azt szeretném, hogy az olvasó tudomást szerezzen arról, milyen valójában a gésák élete. A gésahivatás a művelőjével szemben igen nagy követelményeket támaszt, de egyúttal sok örömmel is jár. Sokan vannak, akik szerint én voltam nemzedékem legjobb gésája, az azonban biztos, hogy én voltam a legsikeresebb. Ennek ellenére úgy éreztem, ez az élet beszűkíti a lehetőségeimet. Ezért úgy döntöttem, felhagyok vele.

Már régóta él bennem a vágy, hogy elmondjam az élettörténetemet.

A nevem Mineko.

A szüleim nem ezt a nevet adták nekem. Ez a gésanevem. Ötéves koromban kaptam. Annak a nőcsaládnak a fejétől kaptam, aki bevezetett a hagyományos gésatudományba. Az Iwasaki (ejtsd: Ivaszaki) család tízéves koromban fogadott örökbe. Ezáltal mind a névnek, mind az „új család” egészének az örökösévé váltam.

Pályámat nagyon korán kezdtem. Bizonyos dolgok, amelyek mindössze hároméves koromban történtek velem, meggyőztek arról, hogy ez az igazi hivatásom.

Ötéves koromban kerültem az Ivaszaki gésaházba, a művészképzésem pedig hatéves koromban kezdődött. A táncot szerettem a legjobban. Valósággal a szenvedélyemmé vált és a legnagyobb odaadással gyakoroltam. Elhatároztam, én leszek a legjobb táncosnő és ezt sikerült is elérnem.

A tánc volt az, amely a víz fölött tartott akkor, amikor a hivatásom egyéb követelményei olyan nehézzé váltak, hogy majdnem összecsaptak a fejem fölött a hullámok. A nehézséget valóban szó szerint kell érteni. A súlyom alig volt negyven kilogramm, míg egy teljes kimonó-viselet a hajdísszel együtt megvan tizennyolc kilogramm is. Ennyi súlyt cipelni tényleg nehéz. Boldog lettem volna, ha csak táncolhattam volna, a rendszer azonban megkövetelte, hogy tizenöt évesen maiko, azaz gésanövendék legyek.

Az Ivaszaki gésaház Kiotó Gion Kobu kerületében működött. Itt voltak a leghíresebb és a hagyományokat leginkább ápoló gésaházak. Mindaddig, amíg gésa voltam, ebben a közösségben éltem.

Gion Kobuban nem használatos a geisha (gésa) elnevezés, amelynek művésznő a jelentése, hanem a geiko szót „a művészet asszonya” használjuk. A geikók közé tartoznak a Kiotónak szinte szimbólumává vált maikók, ezek a fiatal táncosnők, a „Tánc Asszonyai”. Könyvem további részében ilyen értelemben fogom a geiko és maiko szavakat használni.

Húszéves koromban „megfordítottam a galléromat”. Ez az a rituálé, amellyel a maikóból geiko lesz. Minél több tapasztalatra tettem szert, annál több illúziómat vesztettem el az archaikus rendszer iránt. Megpróbáltam reformokat bevezetni, hogy a gésaházakban élőknek jobb kiképzést lehessen adni, hogy biztosítani lehessen az anyagi önállóságukat, és a hivatásukat illetően több joggal rendelkezzenek. Próbálkozásaim nem jártak sikerrel. Ez annyira elvette a kedvemet a pályámtól, hogy a visszavonulás mellett döntöttem. A szakmabeliek megrökönyödésére akkor vonultam vissza – huszonkilenc évesen –, amikor pályám csúcsán voltam. Bezártam az Ivaszaki gésaházat, amelynek a tulajdonosa voltam, összecsomagoltam a ház értékes kimonóit és ékszereit, és elköltöztem Gion Kobuból. Férjhez mentem és családot alapítottam.

A hatvanas és hetvenes években a karjukaiban éltem. Japán történelmében ekkor ment végbe a radikális átalakulás a posztfeudális rendszerből a modern társadalomba. Én azonban egészen más világban éltem, amelyben az élet a tiszteletreméltó ősi hagyományok megtartásán alapult. Én akkoriban ezt teljes egészében elfogadtam.

A maikók és geikók a pályájukat az úgynevezett okijában, gésaházakban kezdik. Itt laknak és itt tanulnak. Az oktatás nagyon szigorú, tele van tanórákkal és próbákkal. Az oktatás szigorúsága ahhoz fogható, ahogyan nyugaton a prímabalerinákat, koncertzongoristákat, vagy az operaénekeseket képezik. Az okija tulajdonosnője minden támogatást megad a geiko kiképzéséhez, és a debütálása után a karriere építésében is segít neki. A fiatal geiko előírt ideig – ez általában öt-hét esztendő – az okijában él és ez alatt visszafizeti azt, amit ráköltöttek. Amikor ez megtörtént, függetlenné válik, és a saját lábára állhat. Az okijával ezentúl úgy tart kapcsolatot, mintha az ügynökség volna.

Más a helyzet egy olyan geikóval, akiből atotori, azaz a ház örökösnője lesz. Ő felveszi családnévként az okija nevét, amely igazi családtagként vagy jár neki, vagy örökbefogadás révén kapja azt meg.

A maikók és geikók exkluzív banketteken lépnek fel, amelyeket az úgynevezett ocsajákban (teaházakban) tartanak. Ezekben magánvállalatok kiválasztott csoportjait szoktuk szórakoztatni. Az évenként rendszeresen ismétlődő nyilvános rendezvényeken is meg szoktunk jelenni. A leghíresebb rendezvény a Mijako Odori (Cseresznyetánc). A táncműsoraink nagyon kedveltek és az egész világról számos látogatót vonzanak. A Mijako Odorit minden év áprilisában tartjuk a saját színházunkban, a Kaburendzsóban.

A „gésa”, illetve az én esetemben a „geiko” fogalmat titkok övezik, ami számos félreértés forrása. Remélem, könyvem hozzájárul a titkok feltárásához, és ismertté teszi Japán kultúrtörténetének ezt az egyedülálló világát.

1. fejezet

Mindig úgy éreztem, a hivatásom kiválasztásánál ironikus szempontok érvényesültek. Az első osztályú geikók mindig rivaldafényben állnak, én pedig kisgyermekként a legszívesebben egy faliszekrénybe bújtam el. Az első osztályú geikók mindent bevetnek annak érdekében, hogy tessenek a közönségüknek és a velük kapcsolatba kerülő emberek kellemesen érezzék magukat. Én pedig akkor érzem a legjobban magamat, ha egyedül vagyok. Az első osztályú geikók olyanok, mint egy különleges fűzfa, amely másokat igyekszik kiszolgálni, holott én a természetemnél fogva mindig makacs, makrancos és nagyon, de nagyon büszke voltam.

Az első osztályú geikók értenek ahhoz, hogy ellazultan szórakoztató légkört teremtsenek maguk körül. Én viszont nem nagyon szeretek más emberekkel együtt lenni.

A sztár-geikók soha sincsenek egyedül, én viszont szeretem a magányt.

Ez furcsa dolog, nemde? Szinte úgy tűnik, mintha szántszándékkal a legnehezebb utat választottam volna, amely arra kényszerített, hogy igyekezzem legyőzni a saját magam által állított akadályokat.

Azt hiszem, ha nem a karjukai tagja lettem volna, apáca, vagy esetleg rendőrnő lett volna belőlem.

Nehéz megmagyaráznom, hogy kislányként miért döntöttem úgy, hogy a karjukai tagja leszek.

Miért dönt úgy egy kisgyermek, aki imádja a szüleit, hogy a saját elhatározásából elhagyja őket? Ugyanis én döntöttem úgy, hogy geiko leszek, és én hagytam el a szüleimet, nem ők határoztak fölöttem.

A következőkben igyekszem elmondani, miként történt is ez. Talán akkor érthetőbbek lesznek az indokaim.

Ha ma visszatekintek az életemre, azt látom, hogy csupán egyetlen időszak volt, amikor boldog voltam: amikor együtt éltem a szüleimmel. Biztonságban éreztem magamat és szabad voltam. Noha még nagyon fiatal voltam, a szüleim többnyire hagyták, tegyem azt, amihez kedvem van. Amikor ötévesen elhagytam az otthonomat, attól kezdve soha többé nem voltam igazán egyedül és állandóan azon kellett igyekeznem, hogy másoknak tessek. Minden későbbi örömforrásomnak és diadalomnak volt egy sötét, szinte tragikus árnyoldala, amely részemmé vált.

A szüleim nagyon szerették egymást. Érdekes pár voltak. Apám elszegényedett arisztokrata családból származott. Anyám ősei között kalózok voltak. A család nagyon meggazdagodott, egyes tagjaiból később orvosok lettek. Apám magas és karcsú férfi volt. Az esze élesen vágott, nagyon tevékeny és extrovertált ember volt. És nagyon szigorú is. Anyám pontosan az ellentéte: kicsi és gömbölyded termete, kerekded arca és jókora melle volt. Amiben apám szigorú, abban anyám engedékeny volt. Mindketten szerették a békességet. Az apám neve Shigezo Tanakaminamoto (a klasszikus japán nyelv szabályai szerint Tanakaminamoto no Shigezo). Anyám neve Csie Akamacu{2} volt.

Családunk alapítója Dudzsivara no Kamatari, akit még életében nemesi rangra emeltek.

A Tanakaminamoto-család ötvenkét nemzedék óta létezik. Évszázadokon át a Fudzsivara-családból került ki a császári régens. Fudzsivara no Motomi Szaga császár uralkodása idején megkapta a daitoku címet (ez a legmagasabb udvari rang, ahogyan azt annakidején Shotoku Taishi meghonosította), ő 782-ben halt meg. Leánya, Tanaka hercegnő, Szaga császárhoz ment férjhez, akitől egy fia, Szumeru született. A herceg a császári örökösödési sorrendben a nyolcadik volt. A császár utódaként a Tanakaminamoto nevet kapta.

A Minamoto nevet mind a mai napig csak arisztokraták használhatják. A család később is fontos tisztségeket töltött be, egyebek között udvari földjóslók, szentélyek és templomok kezelői kerültek ki közülük. A Tanakaminamoto-család tagjai több mint ezer esztendeig szolgálták a császári házat.

Japánban a 19. század második felében nagy átalakulások mentek végbe. Az országot több mint hatszázötven éven át kormányzó katonai diktatúrát megdöntötték és Meidzsi császár lett a kormányfő. A hűbéri rendszer felszámolása után Japán modern nemzetállammá kezdett átalakulni. A császár irányítása mellett élénk vita alakult ki a nemesség és az értelmiség között arról, milyen legyen a jövőben az ország politikai rendszere.

A dédapám, Tanakaminamoto no Szukejoshi az újítások mellett kardoskodók közé tartozott. Megunta az arisztokraták közti örökös torzsalkodást és szeretett volna megszabadulni azoktól a kötelezettségektől, amelyekkel a helyzete járt. A császár közben elhatározta, az ország fővárosát Kiotóból – ez több mint ezer esztendőn át volt a főváros – áthelyezi Tokióba. Családom nagyon erősen kötődött Kiotóhoz és a dédapám nem akart onnan elköltözni. A család fejeként súlyos döntésre jutott: lemondva nemesi rangjáról, egyszerű polgárrá vált.

A császár le akarta erről beszélni, a dédapám azonban büszkén hangoztatta, hogy ő a nép gyermeke. A császár ekkor arra kérte, legalább a nevét tartsa meg. A dédapám ebbe beleegyezett. A családom a mindennapi életben a név rövidített Tanaka változatát használja.

Dédapám elhatározását nemes indokok vezérelték ugyan, a döntés financiális következményei azonban igen megrázóak lettek. A címről való lemondás természetesen maga után vonta a címmel járó birtokok elvesztését is. A családnak Kiotótól északkeletre nagy birtokai voltak. Ezek területe a déli Tanaka-szentélytől az északi Icsidzsodzsi-templomig terjedt, vagyis több ezer holdat tett ki.

A dédapám és utódai ezt a veszteséget sohasem heverték ki. Nem tudtak a megváltozott körülményekhez alkalmazkodni és előkelő szegénységben éltek a tartalékaikból és velük született felsőbbségi érzésükből. Ám voltak köztük olyanok is, akiknek sikerült jó mesterséget elsajátítaniuk – például értékes kerámiákat állítottak elő.

Anyám az Akamacu-család tagja. A régi időkben a család tagjai legendás kalózok voltak, akik a Japán-tenger körüli, valamint a Kína és Korea felé vezető kereskedelmi útvonalakon fosztogattak. Komoly vagyonra tettek szert, és ezt sikerült anyám születéséig legális vállalkozásokba fektetniük. Az Akamacu-családnak soha nem kellett elismerni egy daimio felsőbbségét (a daimio a shogun közvetlen vazallusa), mivel elég nagy hatalma és birtoka volt ahhoz, hogy Japán nyugati részét az uralma alá hajtsa. A családnak az Akamacu nevet Gotoba császár (1180–1239) adományozta.

Az „idegen vizeken” végrehajtott kalandos vállalkozások közben anyám ősei nagy tudásra tettek szert a különböző gyógynövények felismerésében és feldolgozásában. Gyógyítással foglalkozva végül ők lettek az Ikeda-klánnak, Okajama hűbérurainak a háziorvosai. Anyám a gyógyítani tudását őseitől tanulta, amit továbbadott apámnak.

Anyám és apám tulajdonképpen művészek is voltak. Apám iparművészeti főiskolát is végzett, ahol kitanulta értékes kimonók szöveteinek a tervezését és a porcelánok értékbecslését.

Anyám nagyon szerette a kimonókat. Apámmal véletlenül egy kimonóüzlet fölkeresésekor ismerkedett meg. Apám rögtön fülig szerelmes lett és elkezdett neki udvarolni. Az osztálykülönbség azonban olyan nagy volt köztük, hogy anyám lehetetlennek találta vele a szoros kapcsolat kialakítását. Apám háromszor is megkérte a kezét. Anyám mind a háromszor nemet mondott. Aztán terhes lett – legidősebb nővéremmel. Apámnak ezzel sikerült végül kikényszerítenie a házasságot.

Apám ekkoriban nagyon sikeresen dolgozott és sok pénzt keresett. Terveiért sokat fizettek és minden hónapban szép összeget vitt haza. Ennek nagy részét azonban odaadta a szüleinek, akiknek alig volt jövedelmük. Nagyszüleim nagy családjukkal és nagy létszámú személyzetükkel a Tanaka-negyedben egy óriási házban laktak. A huszadik század harmincas éveire a család majdnem az egész megtakarított vagyonát felélte. A férfitagok közül néhányan megpróbáltak ugyan a rendőrségnél és az államnál elhelyezkedni, azonban nem bírták ki sokáig. Egyszerűen nem voltak hozzászokva, hogy a megélhetésükért dolgozzanak. Apám fedezte a háztartás egészének a kiadásait.

Nagyszüleim ezért – noha nem ő volt a legidősebb fiuk – ragaszkodtak ahhoz, hogy a szüleim hozzájuk költözzenek, miután házasságot kötöttek. Valójában csak apám pénzére volt szükségük.

A helyzet nem volt szerencsés. Nagyanyám, Tamiko, hirtelen haragú asszony volt. Ebben teljes ellentéte volt szelíd és engedelmes természetű anyámnak. Anyámat hercegnő módjára nevelték, de nagyanyám cselédként kezelte. Kezdettől fogva kihasználta és állandóan szemére hányta alacsony származását. Nem tartotta őt a fiához méltónak.

Tamiko nagymamának az egyik hobbija a vívás volt és mesterien tudta kezelni a japán alabárdot, a naginatát. Anyám csöndes viselkedése majd megőrjítette a nagyanyámat, aki gyakran az egész házon végigkergette az anyámat alabárdjával. Nagyanyám az egyik alkalommal túl messzire ment. Többször rácsapott anyám obijára – ez a kimonó öve – és lemetszette a derekáról. Ez volt az utolsó csepp a pohárban. Szüleimnek akkoriban már három gyermekük, két leányuk és egy fiuk volt. A leányok neve Jaeko és Kikuko volt. Jaeko tíz-, Kikuko nyolcéves volt. Apám tulajdonképpen kutyaszorítóban volt, mert ahhoz nem volt elég a keresete, hogy a szüleit is támogassa és emellett saját háztartást vezessen. Az egyik üzlettársának, aki kimonószövetek forgalmazásával foglalkozott, egy ízben elmesélte gondjait. Ő felhívta apám figyelmét a karjukai rendszerre és azt javasolta neki, próbáljon elbeszélgetni egy okija tulajdonosnőjével.

Apám két okija tulajdonosnőjével is beszélt. Az egyik okija az Ivaszaki-geikóház, amely Gion Kobuban állt és Japán legjobb geikóházainak egyike volt. A másik okija Pontocsóban, Kiotó egy másik városrészében volt. Apám mind a két lányának helyet tudott szerezni és megkapta a tanulási idejükre járó szerződéses összeget. A szerződésben az állt, hogy kiképzik őket a hagyományos művészetekben, megtanítják nekik az etikettet és az illemszabályokat és a karrierjük építéséhez megkapnak minden támogatást. Kiképzési idejük végén geikóként elengedik nekik összes tartozásukat, és amit keresnek, megtarthatják maguknak. Az okiják azonban igényt tartanak keresményük bizonyos százalékára, mert a karrierjüket ügynökökként menedzselik.

Apám döntése a családunkat bevonta a karjukaiba, azaz a Virágok és Fűzek Világába, amely valamennyiünk életét sok éven át befolyásolta. A nővéreimet azonban mélyen megdöbbentette, hogy a nagyszülői ház biztos révét el kell hagyniuk. Jaeko egész életében nem bírt megszabadulni attól az érzéstől, hogy a szülei cserbenhagyták őt. Ez még manapság is dühíti és elkeseríti.

Szüleim a legidősebb fivéremmel együtt Jamashimába, Kiotó egyik elővárosának az egyik házába költöztek. Anyám az ezt követő években nyolc további gyermeket szült, majd 1939-ben, amikor ismét anyagi nehézségek fenyegették őket, még egy leányt küldtek segítőként az Ivaszaki okijába. Ez volt Kuniko.

Én 1949-ben születtem. Apám akkoriban ötvenhárom éves, anyám negyvennégy éves volt. Szüleimnek én voltam az utolsó gyermeke. November 2-án, a Skorpió jegyében, az ökör évében születtem. Szüleim a Maszako nevet adták nekem. Hosszú ideig azt hittem, a családunk csak tíz tagból áll. Négy bátyám (Szeiicsiro, Rjozo, Kozo és Fumio) és három nővérem (Josriko, Tomiko és Jukoko) volt. Arról, hogy a családhoz még három leány is tartozik, semmit sem tudtam.

A házunk nagy és sokhelyiséges volt. Nagy telken egy csatorna mellett feküdt, erdő és bambuszligetek vették körül, hátulról hegyek zárták el a kilátást. A házat a csatornán átívelő hídon át lehetett megközelíteni. A ház előtt egy nagyobb tavacska terült el.

A ház földszintjén a következő helyiségek voltak: szalon, oltárszoba, nappali, ebédlő kandallóval, konyha, két hátulsó helyiség, apám dolgozószobája és a fürdőszoba. Az emeleten a konyha fölött további két helyiség volt. Rajtam kívül a többi gyerek ott aludt. Én odalent, a szüleim hálószobájában aludtam.

Egy bizonyos eseményre örömmel emlékszem. A dolog az esős évszakban történt. A tavacska melletti hortenzia éppen virágzott és a virágok világoskék színe jól illett a falevelek zöld színéhez.

Csöndes, nyugodt nap volt, de egyszerre csak eleredt az eső. Gyorsan összeszedtem a borsfa alatt heverő játékaimat és siettem be a házba. Holmimat a mahagóni szekrény melletti állványra tettem.

Éppen beértem a házba, amikor az eső zuhogni kezdett, mintha dézsából öntenék. A tavacska pillanatok alatt megtelt vízzel, kilépett a medréből, behatolt a házba, úgyhogy valamennyien nekiestünk fölszedni a tatamikat. Én ezt jó szórakozásnak fogtam fel.

A tatamik fölszedése után valamennyien két eperbonbont kaptunk, amelyeknek a csomagolópapírján egy szem eper képe látszott. Néhány tatami, amelyet már nem volt időnk fölszedni, a víz színén úszott. A szüleim tutaj módjára rájuk ültek és így eveztek szobáról szobára. Ők még nálunk is jobban szórakoztak.

Apánk másnap összeterelt bennünket és ezeket mondta: – Idefigyeljetek. A házat kívül-belül meg kell tisztítanunk. Szeiicsiro, te néhányad magaddal menj a hátsó kertbe, Rjozo és társai menjenek a bambuszligetbe, te pedig Kozo, a segítőiddel tisztítsd meg a tatamikat. Fumio, te fogd kézen a húgocskádat, Maszakót és tegyétek azt, amit anyátok mond. Megértettétek? Nos, akkor indulás és dolgozzatok szorgalmasan!

– És te, papa, mit fogsz csinálni? – kérdezősködtünk.

– Egyikünknek itt kell maradnia, hogy őrizze a várat – mondta nagy komolyan.

Apánk csatakiáltása megsarkantyúzott bennünket, de volt egy probléma: nem volt mit ennünk. A víz minden készletünket tönkretette. Már az előző estén is csak bonbont kaptunk, és az éhségtől csak nehezen aludtunk el.

Amikor ezt elpanaszoltuk apánknak, így válaszolt: – A hadsereg üres gyomorral nem tud harcolni. Induljatok és szerezzetek tehát ennivalót. Hozzátok ide a várba és rendezkedjetek be az ostromra.

A parancs kiadása után a bátyáim és a nővéreim útnak eredtek és rizzsel és a tűzifával tértek vissza. Nagyon boldog voltam, hogy ilyen testvéreim vannak és nagyon hálás voltam azokért a rizsgolyókért, amelyeket kaptam.

Aznap egyikünk sem ment iskolába és úgy aludtunk, mintha a holnap nem is léteznék.

Egy másik alkalommal a szokásos módon a tyúkokat etettem és a tojásaikat gyűjtöttem össze. A tyúkanyónak Nikki volt a neve. Nikki valamiért feldühödött és üldözőbe vett. Én berohantam a házba, de utolért és elkezdte csipkedni a lábamat. Az apám ettől megmérgesedett és elkapta Nikki frakkját.

Fölemelte Nikkit és így szólt: – Ezért megöllek. – Így is tett. Kicsavarta a nyakát és a nyakánál fogva fölakasztotta egy tetőgerendára. (Más esetekben a lábuknál fogva akasztotta fel őket.) A tyúkot mindaddig otthagyta lógni, amíg valamennyien haza nem tértünk az iskolából.

Amikor a gyermekek meglátták a tyúkot lógni, ezt gondolták magukban: – Hmm, de jó, ma este tyúkot vacsorázunk! Apánk azonban szigorú képpel így szólt hozzájuk: – Nézzétek meg jól ezt a tyúkot és okuljatok a példájából. Az ostoba állat kiharapott egy darabot drága Maszakónk húsából és ezért halállal lakolt. Ezt jól jegyezzétek meg. Nem helyes, ha más embereket megsebesítünk, vagy egyéb módon okozunk nekik fájdalmat. Ezt nem engedem meg. Megértettétek? – Valamennyien úgy tettünk, mintha megértettük volna apánk szavait.

Aznap este Nikkiből tyúkleves készült, én azonban nem tudtam belőle enni.

Apám akkor így szólt hozzám: – Maszako, enned kell Nikkiből, aki általában véve jó tyúk volt. Azért kell enned belőle, hogy Nikki Buddhává válhasson.

– Nekem fáj a hasam. Miért nem segítesz te és a mama abban, hogy Nikki Buddhává válhasson? – válaszoltam, majd rövid imát mondtam.

– Ez jó ötlet. Tegyük meg, amit Maszako mond és együk meg együtt Nikkit, hogy Buddhává válhasson.

Mindenki imát mondott Nikkiért és nekiláttak, hogy megegyék és így hozzásegítsék ahhoz, hogy Buddha legyen belőle.

Egy másik alkalommal, amikor kivételesen nagyobb társasághoz volt kedvem, együtt játszottam a többi gyermekkel. Fölmentünk a ház mögötti hegyre és ott egy mély gödröt ástunk. Utána a konyhából kihoztuk az összes lábast, serpenyőt és tányért és bedobáltuk azokat a gödörbe.

A játék a bátyám titkos várának a közelében folyt. Nagyon jól szórakoztunk, és a bátyám azzal csúfolt, hogy nem merek fölmászni a közeli fenyőre.

Én persze fölmásztam, de a fenyőág letört alattam és belepottyantam a tavacskába. Apám dolgozószobájának az ablaka azonban éppen errefelé nyílt és meghallotta a nagy csobbanást. Kijött és megkérdezte: – Mit csinálsz te ott?

– Fürdöm a tóban – válaszoltam.

– A tóban való fürdéshez hideg van. Mi lesz, ha megfázol? Azt hiszem, jól tennéd, ha kijönnél a vízből.

– Pár perc múlva kijövök.

Ebben a pillanatban megjelent az anyám és átvette a parancsnokságot: – Hagyd abba az ingerkedést – szólt. – Te pedig azonnal vedd ki őt a vízből!

Apám, húzódozva ugyan, de kiemelt a tóból és a fürdőszobában betett a kádba.

A dolog ezzel rendben is lett volna, ekkor azonban az anyám a konyhába ment, hogy elkészítse a vacsorát. Kis idő múlva odaszólt apámnak, aki velem együtt fürdött a kádban:

– Drágám, van itt egy kis probléma. Sajnos, nem tudok vacsorát készíteni. Mit tegyek?

– Mi a csodáról beszélsz? Miért nem tudsz vacsorát készíteni?

– Mert nincsen itt semmi edény. Minden eltűnt, amiben vacsorát lehetne csinálni.

Ezt hallva, szerettem volna figyelmeztetni a többieket, és kilépve a kádból elindultam az ajtó felé. Az apám azonban nyakon csípve megállított.

Nemsokára hazaért a többi gyerek és fény derült a turpisságra. Az apám nekikészült, hogy kiossza a szokásos büntetést, ami abból állt, hogy felsorakoztatta maga előtt a gyerekeket és egy bambuszbottal a fejükre ütött. Én általában mellette álltam, és arra gondoltam, hogy ez nagyon fájhat. Ezúttal azonban nem így történt. Apám rám kiáltott: – Maszako, te is állj be a sorba. Te is benne voltál. – Elkezdtem nyöszörögni, amiért nekem is a többiek mellé kellett állnom és még arra is emlékszem, hogy ezt mondtam: „Papa”. Ő ezt figyelmen kívül hagyta, csak ezt ismételte: – Te is benne voltál a dologban. – Engem ugyan nem ütött meg olyan erősen, mint a többieket, ennek ellenére komoly sokkot okozott. Apám addig még egyszer sem ütött meg.

Aznap nem kaptunk vacsorát. A bátyáim és a nővéreim fürdés közben sírtak. Utána le kellett feküdnünk. Az egyik bátyám arról panaszkodott, hogy az éhségtől úgy úszik a fürdőkádban, mintha luftballon lenne.

Szüleim szerették a szép és ízléses holmikat, és a házunk tele is lett velük: a napsugaraktól szikrázó kvarckristályok, fenyőfából és bambuszból készült illatos dísztárgyak, amelyeket újévkor függesztettünk ki, egzotikus külsejű szerszámok, amelyeket anyám a növényekből nyert orvosságok készítéséhez használt, csillogó hangszerek, így apám shakuhacsi bambuszfuvolája és anyám koto (japán lant) nevű hangszere és értékes, kézzel készített kerámiák díszítették a lakást.

Ennek a kis birodalomnak az apám volt az ura és parancsolója. A házban volt egy műhelye, ahol számos tanítványa közül néhánnyal együtt dolgozott. Anyám apámtól eltanulta a rokecuzome nevű hagyományos japán festési technikát és ezen a területen professzionális tudásra tett szert. Szüleim herbatikumok készítéséhez is értettek és sokan keresték fel őket azzal, hogy főzzenek nekik valamilyen orvosságot.

Anyám nem volt erős alkat. Maláriában szenvedett, amely meggyöngítette a szívét. Ennek ellenére elég erő lakozott benne ahhoz, hogy tizenegy gyermeket világra hozzon.

Amikor nem lehettem együtt apámmal vagy anyámmal, a legszívesebben egyedül voltam. Még a testvéreimmel sem nagyon szerettem játszani. A csöndet szerettem, úgyhogy nem tudtam elviselni a testvéreim örökös lármáját. Amikor hazaérkeztek az iskolából, igyekeztem elrejtőzni előlük.

Elrejtőzni egyébként is szerettem. A japán házak nyugati mértékkel nézve kicsinyek és kevés a bútor, de óriási faliszekrények vannak bennük. Ezekben helyezik el mindazt a holmit, amelyre az adott pillanatban nincs szükség, például az ágyneműt. Amikor boldogtalan voltam, vagy nem éreztem jól magam, vagy valamire koncentrálni, vagy egyszerűen csak lazítani akartam, bebújtam egy ilyen szekrénybe.

A szüleim megértették, szükségem van a magányra és sohasem kényszerítettek arra, hogy játsszam a testvéreimmel. Szemüket persze rajtam tartották, de elegendő szabad teret hagytak számomra.

Örömmel emlékszem az olyan csodás pillanatokra is, amikor az egész család együtt volt. A legjobban azokat a holdfényes éjszakákat szerettem, amikor apám és anyám duettet játszottak, apám a shakuhacsin, anyám a kotón. Ilyenkor körülvettük őket és élveztük a zenélésüket. Akkoriban még nem sejtettem, milyen hamar vége lesz ezeknek az idilli pillanatoknak.

Ez az idő azonban nagyon hamar elkövetkezett.

2. fejezet

Pontosan emlékszem a pillanatra, amikor a dolgok kezdtek megváltozni.

Éppen betöltöttem a harmadik évemet. Egy hideg téli délutánon történt. A szüleimnek látogatójuk volt. Egy asszony. Egy nagyon idős asszony. Az idegenektől mindig megijedtem, és amikor az asszony belépett az ajtón, máris eltűntem a szekrényben. A sötétben üldögélve figyeltem, mit beszélnek. Az asszony hangjában volt valami, ami ellenállhatatlanná tette a beszédét. Egészen lenyűgözött.

A látogató neve madame Oima volt, és a Gion Kobu-beli Ivaszaki-okija tulajdonosnője volt. Látogatásának az volt a célja, hogy megkérdezze, vajon Tomiko nővérem nem lenne-e szívesen geiko. Tomiko többször járt már az Ivaszaki-okijában és madame Oima megérezte benne a tehetséget.

Nővéreim közül Tomiko volt a legbájosabb és a legműveltebb. Szerette a kimonókat, a hagyományos zenét és a finom kerámiákat és a szüleimtől ezekről mindent meg akart tudni. Tizennégy éves volt. Noha nem hallottam jól mindent, amit beszéltek, az nem kerülte el a figyelmemet, hogy az öreg hölgy állást ajánlott Tomikónak.

Azt nem értettem meg, hogy az Ivaszaki-okija nagyon szorult helyzetben volt. Én csak azt vettem észre, hogy szüleim a látogatót a legnagyobb tisztelettel kezelik és nagyobb tekintély árad belőle, mint bárkiből, akit valaha láttam.

A hallottak vonzó hatásának engedelmeskedve a szekrény ajtaját mintegy három centiméternyire kinyitottam és kikukucskáltam, hogy meglássam, kitől származik a hang.

A hölgy rögtön észrevette, hogy kinyitottam a szekrény ajtaját és megkérdezte: – Csie-szan, ki van a szekrényben?

Anyám fölnevetett és így válaszolt: – Ez a legkisebb leányom, Maszako.

A nevem hallva, kibújtam a szekrényből.

A hölgy hosszasan nézett. Meg sem moccant ugyan, a szemei azonban erősen kitágultak. Végül ezt mondta: – Jóságos ég. Micsoda fekete haj és fekete szemek! És azok az apró piros ajkak! Micsoda különleges gyermek!

Az apám elintézte a bemutatkozási formalitásokat.

A hölgy továbbra is nézett, de az apámhoz beszélt: – Mint tudja, Tanaka úr, már régóta keresek magamnak egy atotorit (utód), és az a furcsa érzésem, hogy most megtaláltam.

Fogalmam sem volt, miről beszél a hölgy. Azt sem tudtam, mi fán terem az atotori és miért van a hölgynek szüksége rá. Azt azonban megéreztem, hogy nagy energiaváltozás megy benne végbe.

Azt mondják ugyanis, hogy akinek szeme van a látásra, a másik emberben felismeri a lényeget, bármilyen idős legyen is az.

– Komolyan gondolom – folytatta a hölgy. – Maszako csodálatos kislány. Már régóta a szakmában vagyok és jól meg tudom ítélni, hogy a kislány egy kincs. Kérem, vegye számításba azt a lehetőséget is, hogy ő is az Ivaszaki-okijába kerül. Szerintem ott csodálatos jövő várna rá. Látom, még csak egészen kicsi gyermek, de kérem, fontolja meg, nem járul-e hozzá, hogy kiképeztessem geikónak.

Gion Kobuban a geikóképzés zárt rendszerben történik. Csak azok a leányok járhatnak az elismert geiko-iskolákba és tanulhatnak az elismert geiko-oktatóktól, akik Gion Kobu valamely okijájában laknak.

Apámat láthatóan megdöbbentette az eseményeknek ez a váratlan fordulata és nem válaszolt rögtön. Egy kis idő múlva ezt mondta: – Tomikóval kapcsolatos javaslatát megbeszéljük vele, és azt javasoljuk neki, hogy fogadja azt el, noha a végső döntés tőle függ. Mihelyt a leányunk igenlően döntött, kapcsolatba lépünk önnel. Ami azonban Maszakót illeti, nagyon sajnáljuk, a dolog szóba sem jöhet. Arról van szó, hogy nem vagyok hajlandó még egy leányomtól megválni. – Ha ugyanis Tomiko hajlandó lesz az Ivaszaki-okijába menni, akkor hét leányából négyet már odaadott az okijának.

Hadd magyarázzam meg, mit jelent az odaadás. Ha egy fiatal leány egy okijába kerül, az olyasféle, mintha internátusba menne. Ha a tanulás engedi, néha még meglátogathatja a szüleit, és azok bármikor fölkereshetik. Ez az általános szokás. Ám ha egy leány örökli a házat és annak a nevét, vagyis annak a tulajdonosa hivatalosan örökbe fogadja, akkor egészen más a helyzet: a lány fölveszi az okija-családnak a nevét és az igazi családját egyszer s mindenkorra elhagyja.

Madame Oima nyolcvanéves volt, és nagyon nyomasztotta, hogy még mindig nem talált magának alkalmas utódot. Az okijában tartózkodó nők egyike sem volt utódnak alkalmas. Az Ivaszaki-okijának több millió dollárt érő vagyona volt (birtokok, kimonók, értékes műtárgyak és ékszerek) és húszfős személyzetet alkalmazott. Oima asszony csak úgy biztosíthatta az okija fennmaradását, ha talál megfelelő örököst.

Oima asszony ebben az évben sokszor fölkeresett bennünket, hogy megtárgyalja Tomiko szerződését. De mindig szót ejtett rólam is.

A szüleim erről a jelenlétemben sohasem beszéltek, de azt hiszem, Tomikóval mindent közöltek. Egyébként Oima asszony volt az, aki jó néhány esztendővel előbb magához vette Jaeko nővéremet, akit atotorijává választott és kiképeztette geikónak. Jaeko azonban elköltözött Gion Kobuból anélkül, hogy Oima asszony iránti szerződéses kötelezettségét tejesítette volna. Ez a szüleim számára nagyon kínos volt. Arra számítottak, hogy Tomiko elengedése majd kiköszörüli ezt a csorbát.

Tomiko azonban semmiképpen sem lehetett atotori. Tizennégy éves lévén, ehhez már túl öreg volt. Az atotorikat már kora gyermekkoruktól kezdve kell a feladataikra előkészíteni.

Senki sem szólt nekem, hogy Tomiko mikor ment el. Azt hiszem, hogy a szüleim túl kicsinek tartottak ahhoz, hogy megértsem, mi történik, úgyhogy meg sem próbálták megmagyarázni nekem a dolgokat. Csak annyit tudtam meg, hogy Tomiko egy nap befejezte a középiskolát, elutazott és soha többé nem jött haza. A törvény egyébként előírja, hogy a középiskolát be kell fejezni ahhoz, hogy valaki a geiko-iskolába beiratkozhasson.

Nagyon sajnáltam, hogy Tomiko elment. Ő volt a kedvenc nővérem. Okosabb és jóval megfontoltabb volt a többieknél.

Oima asszony látogatásai azonban Tomiko távozása után sem szűntek meg. Engem is el akart volna vinni az okijába. Apám tiltakozása ellenére tovább folytatta próbálkozásait. Hónapról hónapra újra beállított és kérdezősködött utánam. Apám pedig hónapról hónapra, udvariasan ugyan, de elutasította a kérését.

Oima asszony minden elképzelhető érvet bevetett annak bizonyítására, hogy milyen fényes pályafutásra van kilátásom, és a szüleim ne zárják el az utat előlem. Valósággal könyörgött az apámnak, fontolja meg még egyszer a dolgot. Emlékszem, az egyik alkalommal ezt mondta: – Az Ivaszaki-ház messze a legjobb okija Gionban és mi jobb jövőt tudunk biztosítani Maszakónak, mint bármely más okija.

Oima asszony makacs kitartása végül meghozta a gyümölcsét. Apám elutasító magatartása fokozatosan megingott. Ezt én is megéreztem.

Egy alkalommal apám ölében ültem, amikor ők ketten rólam beszélgettek. Persze ismét Oima asszony hozta szóba a témát. Apám nevetve válaszolt: – Jól van, Ivaszaki asszony most még túl korai a dolog, de megígérem önnek, hogy egyszer elviszem Maszakót az okijába. Hiszen végső soron az is előfordulhat, hogy megtetszik neki a dolog. – Én ekkor azt hittem, az apám csak azért mondja ezt, hogy véget vessen az asszony rábeszélési kísérleteinek.

Ezért úgy döntöttem, itt az ideje, hogy az asszony elinduljon haza. Minthogy tudtam, az emberek az eltávozás előtt ki szoktak menni a vécére, odafordultam hozzá és ezt mondtam: – Pipilni. – Az asszony azt hitte, hogy ez rám vonatkozik, és nem őrá. Barátságosan megkérdezte, hogy ne kísérjen-e ki a fürdőszobába. A fürdőszobában rámutattam a vécére, és ezt mondtam: – Oda! – és visszamentem a szalonba.

Oima asszony néhány pillanattal később visszaérkezett hozzánk, és így szólt hozzám:

– Köszönöm, hogy olyan figyelmes voltál hozzám.

– Menj haza – válaszoltam.

– Igen, mennem kell. Tanaka úr, engedje meg, hogy elbúcsúzzam öntől. Azt hiszem, ma sikerült előrehaladást elérnünk. – E megjegyzés után valóban eltávozott.

Szüleim házának fedele alatt kevés időt töltöttem, de e rövid idő alatt sok olyan hasznos dolgot tanultam meg, amelyek életem folyamán nagy hasznomra váltak. Elsősorban apámtól tanultam nagyon sokat. Mindent megtett, hogy a függetlenség érzését és a felelősségtudatot erősítse bennem. Ezek mellett büszkeségre is nevelt.

Apámnak két kedvenc mondása volt. Az egyikben egy szamurájról van szó. A japánok számára szinte közmondásszerűen érvényes, hogy a szamurájok magasabb követelményeknek kell, hogy eleget tegyenek, mint a közemberek. A szamurájnak például még akkor is úgy kell tennie, mintha bőven volna ennivalója, ha semmije sincsen. Ennek az az értelme, hogy egy szamurájnak semmilyen körülmények között nem szabad a büszkeségéből engednie. De azt is jelenti, hogy egy szamurájnak az ellenséggel szemben nem szabad gyöngének mutatkoznia. Apám második kedvenc mondása ezt volt: – Hokori o mocu. – Ragaszkodj a büszkeségedhez. – Vagyis élj méltósággal, bármilyenek is a körülmények.

Ezeket a mondásokat apám olyan gyakran és olyan meggyőződéssel ismételte, hogy mi gyermekek úgy fogadtuk el őket, mint a keresztények az evangéliumot.

Mindenki azt mondja, nagyon különös kislány voltam. A szüleim elmondták, hogy még csecsemőként is alig-alig sírtam. Attól féltek, hogy talán nagyothalló vagyok, vagy a hangom körül van valami baj, sőt talán némileg fogyatékos vagyok. Az apám néha nagyon hangosan, egyenesen a fülembe beszélt, vagy szándékosan fölébresztett mély álmomból. Ilyenkor megijedtem ugyan, de nem sírtam.

Mire idősebb lettem, addigra a szüleim rájöttek, nincsen velem semmi baj, mindössze szokatlanul hallgatag voltam. Szerettem nappal álmodozni. Arra is emlékszem, hogy mindig nagyon kíváncsi voltam a virágok, madarak, hegyek és folyók nevére. Amikor ezeket tőlük megkérdeztem, azt hittem, azok majd válaszolni fognak nekem, ha szólítom őket. Ha ezeknek a dolgoknak a neveit más emberektől hallom, az a szememben mindent elrontott volna. Mindig az volt a véleményem, hogy ha valamit elég hosszú ideig nézek, az beszélni fog hozzám. Ezt egyébként még ma is így gondolom.

Egy ízben az anyám társaságában azokat a fehér és őszibarack színű pillangóvirágokat nézegettem, amelyek a házunk előtti kis tóban díszlettek. Megkérdeztem anyámat: – Hogy hívják ezeket a virágokat?

– Pillangóvirágnak – volt a válasz.

– Aha, pillangóvirágnak. És ezeknek az apró virágoknak mi a nevük?

– Ezek is pillangóvirágok.

– Mit mondasz? Hogyan lehet két különböző virágnak ugyanaz a neve?

Anyám nagyon meglepődött: – A növénycsalád egészének pillangóvirág a neve. Ezek a növények itt mind ebbe a családba tartoznak.

– De hiszen mi, akik a házban lakunk, szintén egy család vagyunk és mindegyikünknek megvan a maga neve. Vagyis ezeknek a virágoknak is saját nevük kellene, hogy legyen. Arra kérlek, hogy adjál mindegyiküknek saját nevet, mint ahogyan mi is saját nevet kaptunk. Akkor egyikük sem érzi majd hátrányban magát.

Anyám odament a munkáját végző apámhoz: – Maszako valami nagyon furcsát mondott. Arra kér, hogy minden egyes pillangóvirágnak adjak saját nevet.

Az apám így szólt hozzám: – Nincsen szükségünk több gyermekre, úgyhogy nevet sem kell nekik adnunk.

Nagyon magányosnak éreztem magam attól a gondolattól, hogy nincsen szükségünk több gyermekre.

Egy szép májusi délutánra különösen jól emlékszem. A keleti hegyek felől langyos szellő lengedezett. A nőszirom teljes pompájában virított és nagy volt a csönd. Anyám és én a ház előtti verandán tettük kényelembe magunkat. Én anyám ölében ültem és mindketten élveztük a napsütést. Anyám így szólt hozzám: – Milyen szép ez a mai nap! – Pontosan emlékszem, hogy ezt válaszoltam: – Olyan boldog vagyok.

A gyermekkoromról ez az utolsó boldog emlékem.

Fölnéztem. A gyaloghídon át egy asszony közeledett a ház felé. Az alakja határozatlan körvonalú volt, egy délibábhoz hasonlított.

Anyám minden ízében megfeszült, szíve elkezdett vadul kalapálni és kiverte az izzadság. A szaga egészen megváltozott. Szinte a szó szoros értelmében összement. A karjai ösztönösen szorosabban karoltak át, mintha meg akarna védeni valami ellen. Éreztem, hogy nagyon fél.

Én azt figyeltem, miként közeledik az asszony hozzánk. Egyszerre csak azt éreztem, mintha megállt volna az idő. Úgy láttam, mintha lassítva közelednék felénk. Még arra is pontosan emlékszem, milyen volt a ruhája. Sötét kimonót viselt, az obiját bézs, barna és fekete színű mértani minták díszítették.

Elkezdtem reszketni és berohantam a házba, hogy elrejtőzzem a szekrényben.

Ami ezután történt, szinte hihetetlen volt számomra. Az apám bejött a szobába és az asszony gyűlölettől fröcsögő hangon elkezdett beszélni a szüleimhez. Ők megpróbáltak megszólalni, az asszony azonban egyre élesebb és egyre agresszívebb hangon minduntalan félbeszakította őket. A hangja egyre hangosabb is lett. Amit mondott, annak a legnagyobb részét nem értettem, azt azonban észrevettem, hogy sok csúnya szót használt és nagyon durván fejezte ki magát. Addig még soha senkit sem hallottam ilyen csúnyán beszélni. Kezdtem őt szinte démonnak tekinteni. Nekem úgy tűnt, mintha a szidalmazásai órákig tartottak volna. Fogalmam sem volt, ki az asszony és mit tehettek a szüleim, amiért annyira feldühödött. Végre nagy nehezen eltávozott.

Ezt követően sötét felhő ereszkedett le a házunkra. A szüleimet jól láthatóan még sohasem érte ekkora megrázkódtatás. A vacsoránál mindannyian nagyon idegesek voltunk. Szinte nem is éreztük, hogy mit eszünk. Rettenetesen féltem. Végül anyám ölébe másztam és az arcomat hozzá dörgöltem.

A testvéreim rögtön vacsora után ágyba feküdtek. Szüleim még az asztal mellett maradtak, hogy egy kissé megnyugodjanak. Anyámhoz odabújva én is velük maradtam és vártam, hogy szólnak, én is menjek aludni. Ők azonban egy szót sem szóltak. Egyre később lett és az apám még mindig nem szólalt meg. Végül anyám karjaiban elaludtam. Amikor másnap reggel fölébredtem, velük és a kutyánkkal együtt az ő futonjukon feküdtem.

A szörnyű asszony valamivel később még egyszer eljött. Ezúttal két fiút hozott magával. Ezeket nálunk hagyta és elment. Csak annyit tudtam, hogy az ő fiai. Az idősebbik fiúnak Mamoru volt a neve. Neveletlen egy alak volt és én nem nagyon kedveltem őt. Három évvel idősebb volt nálam, nagyjából olyan idős volt, mint az egyik bátyám, akivel egészen jól kijött. A fiatalabbik fiúnak Maszajuki volt a neve. Ő csak tíz hónappal volt idősebb nálam. Vele hamarosan összebarátkoztam.

A fiúk anyja nagyjából havonta kereste fel őket. Játékszereket és édességeket hozott nekik. Nekünk azonban – noha mi is gyermekek voltunk – sohasem hozott semmit. Ez engem apámnak a szamurájra vonatkozó mondására emlékeztetett. Az asszonyra rá sem bírtam nézni. A tekintete hidegséget és kapzsiságot sugárzott. Olyankor, amikor meglátogatott bennünket, mindig bezárkóztam a szekrénybe és befogtam a füleimet. A szekrényt csak azután hagytam el, hogy eltávozott.

Kedves Olvasónk!

Az 1991-ben alapított Trivium Kiadó teljes kínálata
megtekinthető és legalább 20% kedvezménnyel
megvásárolható webáruházunkban:

www.triviumkiado.hu

Legyen törzsvásárlónk, iratkozzon fel hírlevelünkre,
így rendszeresen tudjuk Önt tájékoztatni
megjelenő újdonságainkról, akcióinkról,
rendezvényeinkről és irodalmi estjeinkről.

További információért forduljon hozzánk bizalommal!

konyvek@triviumkiado.hu
Tel./fax: (1) 248-1263
Csatlakozzon hozzánk facebookon is!
facebook.com/triviumkiado

{1} Magyarban a „gésa” szó honosodott meg. – A fordító

{2} A japán szavak latin betűs átírásánál az angol helyesírás általános szabályait szokás alkalmazni. A fordításban ezeket igyekszem fonetikusan átírni. Kivétel az „s” betű amelyet meghagyok az angol átírásban: „sh”. – A fordító.