ROBIN SHARMA

A szerzetes,
aki eladta a Ferrariját

Valósítsd meg álmaidat,
tedd gazdaggá életedet

2016

A mű eredeti címe:

The Monk Who Sold His Ferrari

Fordította: Loósz Vera

Copyright © 1997, 2007, 2012 by Robin S. Sharma

Published by arrangement with
Harper Collins Publishers Ltd, Toronto, Canada

All rights reserved.

© Loósz Vera Hungarian translation 2005

© Trivium Kiadó 2016

Minden jog fenntartva!

Jelen kiadvány nem másolható sem részben, sem egészben a jogtulajdonos írásos engedélye nélkül! Engedély nélkül tilos információs rendszerben tárolni, elektronikus, mechanikus, fényképészeti vagy egyéb módon reprodukálni. Továbbá nem engedélyezett az internetes fájlcserélők segítségével történő – és egyéb technológiát alkalmazó – megosztás, internetes közlés, sokszorosítás; valamint a nyilvános helyen történő felolvasás és előadás. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Tel./fax: (1) 248-1263

konyvek@triviumkiado.hu

www.triviumkiado.hu

A kiadó tagja az 1795-ben alapított
Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének

Felelős kiadó: Zádor Zsolt

Főszerkesztő: Szaniszló Julianna

Szerkesztő: Czene István

Nyomdai előkészítés: Infoartnet Kft., Nagy Zoltán

Fedélterv: Graph Zeppelin

ISBN 978-615-5334-54-2 (epub)

ISBN 978-615-5334-55-9 (mobi)

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

Méltatások
Tanítások vezetőknek a szerzetestől,
aki eladta a Ferrariját
című könyvről

„Egyike az év legjobb üzleti könyveinek” – PROFIT Magazine

„…rendkívül informatív, olvasmányos és igen hasznos… Vezetőségünk minden tagja kapott belőle egy példányt. Jó véleménnyel voltak róla.” – David Bloom, Shoppers Drug Mart, vezérigazgató

„Robin Sharma elegánsan, mégis a mindennapok nyelvén fogalmazza meg korunk legégetőbb vezetői problémáit. Üdítő változatosságot jelent ez most, amikor mindenki az üzleti szakzsargonnal dobálózik.” – Ian Turner, Celestica Learning Center, menedzser

„Ez a kötet a bölcsesség és a józan belátás kincsesbányája.” – Larry Tapp dékán, Richard Ivey Business School, University of Western Ontario

„Fantasztikus könyv, amely minden üzletembert hatékonyabb vezetésre és életvezetésre tanít.” – Jim O’Neill, London Life, területi ügynökség ügyvezető igazgatója

„Ez a kötet egyensúlyra törekszik az üzleti életben… és be is válnak a tanácsai…” – The Toronto Star

„A bestseller lista élére való.” – Investment Executive

„Sharma hozzá szeretné segíteni a vállalkozásokat, hogy sikeresen boldoguljanak a mai változásokkal terhes világban.” – Sales Promotion Magazine

„Sharma a Kelet és a Nyugat nagy bölcselőit állítja csatasorba, hogy gondolataikat az üzleti életben is kamatoztathassa.” – The Liberal

„Sharma a múlt nagy mestereinek tanításaival oktat arra, miként kezeljük csúcstechnológiára építő, rohanó, gyorsan változó világunk feszültségeit.” – The Red Deer Advocate

Fiamnak, Colbynak, kinek létezése naponta
igyelmeztet mindarra, ami jó ezen a világon. Légy áldott!

Számomra nem rövid gyertya az élet. Amolyan tündöklő fáklya, amelyet egy pillanatra szerzek meg, és a lehető legokosabban akarom égetni, mielőtt továbbadom a jövő nemzedékeknek.

George Bernard Shaw

Első fejezet

Az ébresztő jel

Egy zsúfolt tárgyalóterem közepén esett össze. Az ország egyik legkiválóbb védőügyvédje volt. Ám legalább annyira ismerték a jól táplált termetére csináltatott háromezer dolláros olasz öltönyeiről, mint rendkívüli tárgyalótermi győzelmeiről. Én csak bénultam álltam ott, sokkolt a jelenet, aminek tanúja voltam az imént. A nagy Julian Mantle áldozattá vált, s most tehetetlenül, reszketve és remegve, verítékezve vonaglott a padlón, akár egy őrjöngő bolond.

Ettől a pillanattól fogva mintha minden lassított felvételben történt volna.

– Istenem, Julian bajban van! – sikoltott fel az írnoka, érzelmileg rátéve egy lapáttal arra, ami nyilvánvaló. A bírónő szemlátomást pánikba esett, sebtében motyogott valamit a vészhelyzet esetére fölszereltetett privát telefonjába. Ami engem illet, kába voltam és zavart, szinte földbe gyökerezett a lábam. Kérlek, ne halj meg, te vén hülye! Még túl korai kiszállnod. Nem szolgáltál rá, hogy így halj meg.

A törvényszolga, aki eddig úgy festett, mintha álló helyzetében bebalzsamozták volna, akcióba lendült, és gondjába vette az elesett törvényszéki hőst. Az írnok ott volt mellette, hosszú, szőke fürtjei Julian rubinvörös arca fölött táncoltak, miközben halk, vigasztaló szavakat motyorgott neki, amiket nyilvánvalóan meg se hallhatott.

Immár tizenhét éve ismerem Juliant. Akkor találkoztunk, amikor joghallgatóként az egyik partnerénél dolgoztam nyári gyakorlaton. Akkoriban mindene megvolt. Ragyogó, jó kiállású, félelmet nem ismerő ügyvéd volt, nagyra törő álmokkal. Julian volt a cég ifjú titánja, az ügyeletes esőcsináló. Még mindig emlékszem rá, hogy egy este, amikor sokáig bent maradtam, elmentem pazar sarokirodája mellett, és lopva rápillantottam a masszív tölgyfa íróasztalán álló bekeretezett idézetre. Winston Churchilltől származott, és köteteket regélt arról az emberről, aki Julian volt:

Bizonyos vagyok abban, hogy ezen a napon a sorsunk urai vagyunk, hogy az előttünk álló feladat nem haladja meg erőnket; hogy a megpróbáltatások és erőfeszítések nem lehetetlenek számomra. Mindaddig, amíg hiszünk a saját ügyünkben, és győzni akarásunk töretlen, nem pártol el tőlünk a győzelem.

Julian is e szerint élt. Kemény volt, erősen hajtott, kész volt napi tizennyolc órát dolgozni a sikerért, amiről hitte, hogy a sorsa. A pletykaláncon keresztül hallottam, hogy nagyapja tekintélyes szenátor volt, apja pedig a Szövetségi Bíróság nagy tiszteletben álló bírája. Semmi kétség sem férhetett ahhoz, hogy pénzes családból származott, és óriási elvárások nyomták Armaniba bújtatott vállait. Mindazonáltal egyvalamit be kell vallanom: Julian a saját versenyét futotta. Kérlelhetetlenül a maga módján intézte a dolgokat – és imádta produkálni magát.

Julian tárgyalótermi színielőadásai rendszeresen az újságok címoldalára kerültek. A híresek és gazdagok mindig mellette kötöttek ki, amikor egy kitűnően mesterkedő ügyvédre volt szükségük, némi agresszív beütéssel. Alighanem éppoly közismertek voltak a szakmán kívüli megnyilvánulásai is. A város legjobb éttermeibe tett késő éjszakai látogatások szexi, ifjú modellekkel, avagy a féktelen ivászatok a duhajkodó brókerbandával, akiket a „robbantócsapatomnak” nevezett, mitikus téma lett a cégnél.

Még mindig nem jöttem rá, miért épp engem szúrt ki, hogy vele dolgozzam egy szenzációszámba menő gyilkossági ügyön, amit azon a bizonyos első nyáron tárgyalt. Jóllehet a Harvardra jártam, amely az ő alma matere is volt, feltehetően nem én voltam a legokosabb gyakornok a vállalatnál, és a családi pedigrém sem mondható valami előkelőnek. Apám egész életében – a tengerészetnél töltött rövid időt nem számítva – biztonsági őrként dolgozott egy helyi bankban. Anyám Bronxban nőtt fel.

Julian mégis engem választott, pedig az összes gyakornok stikában lobbizott nála a kiváltságért, hogy a bírósági lótifutija lehessen abban az ügyben, amely „Minden Gyilkossági Per Anyja” néven vált ismertté. Julian azt mondta, az „éhségem” tetszett meg neki. Természetesen nyertünk, és a magas beosztású üzletember, akit a felesége brutális meggyilkolásával vádoltak, most szabad ember – jobban mondva annyira szabad, amennyire azt a lelkiismerete engedi.

Kiadós oktatásban volt részem azon a nyáron. Nem pusztán arról volt szó, hogy miként támasszunk ésszerű kétséget ott, ahol senki nem számít rá – ezt bármelyik ügyvéd meg tudja csinálni, aki megéri a pénzét –, hanem sokkal többről. Ez a lecke a győzelem lélektanáról szólt, és ritka lehetőséget kínált: akció közben figyelhettem egy mestert. Úgy szívtam magamba a tudást, akár egy szivacs.

Julian invitálására a cégnél maradtam üzlettársként, és hamarosan tartós barátság alakult ki köztünk. Meg kell vallanom, nem volt leányálom együtt dolgozni vele. A beosztottjaként szolgálni számtalanszor egyet jelentett egy frusztrációgyakorlattal, ami elég sok, éjszakába torkolló kölcsönös ordítozáshoz vezetett. Tényleg így volt: ahogy ő látja jónak, vagy kívül tágasabb. Ez a pasas sosem tévedhetett. Kérges külseje olyan embert takart, aki azért törődött másokkal.

Nem számít, milyen sok dolga volt, örökké érdeklődött Jenny felől, akit, noha már a jogi tanulmányaim megkezdése előtt feleségül vettem, még mindig úgy emlegettem: a „menyasszonyom”. Amikor egy másik nyári gyakornoktól megtudta, hogy pénzügyi gondjaim vannak, Julian fejedelmi ösztöndíjat szerzett nekem. Komiszul tudott játszani a legjobbakkal, és az is biztos, hogy imádta a kicsapongást, de sosem hanyagolta el a barátait. Az igazi gondot az jelentette, hogy Julian a munkája megszállottja volt.

Az első néhány évben azzal indokolta hosszú munkaidejét, hogy „a cég javáért teszem”, meg hogy egy egész hónap szabadságot akar kivenni, mert „jövő télen biztosan” elutazik a Kajmán-szigetekre. Ám ahogy telt-múlt az idő, Julian zsenialitásának híre ment, és a terhelés mindegyre csak nőtt. Az ügyek egyre nagyobbak és érdekesebbek lettek, Julian pedig, aki sosem hátrált meg egy jó kihívás elől, egyre keményebben hajtotta magát. Ritkán adódó, nyugodt pillanataiban bevallotta, hogy már nem képes két óránál többet aludni anélkül, hogy fel ne riadjon a bűntudattól, amiért nem dolgozott egy ügyiraton. Hamarosan világossá vált számomra, hogy a még többre vágyás emészti fel őt: nagyobb presztízs, nagyobb dicsőség, még több pénz.

A várakozásnak megfelelően, Julian hihetetlenül sikeres lett. Mindent elért, amit a legtöbb ember valaha is akarhat: csillagokig magasztalt szakmai hírnév hétszámjegyű jövedelemmel, mesés palota egy hírességek által favorizált környéken, magánrepülőgép, nyaraló egy trópusi szigeten, és a legmegbecsültebb tulajdona – a kocsifelhajtója közepén parkoló csillogó, tűzpiros Ferrari.

Én azért tudtam, hogy a dolgok nem annyira idillikusak, mint amilyennek a felszínen látszanak. Észrevettem a küszöbön álló katasztrófa jeleit. No, nem mintha élesebb szemű volnék, mint a többiek a cégnél, hanem azért, mert én töltöttem a legtöbb időt Juliannel. Folyton együtt voltunk, mert folyton dolgoztunk. Úgy tűnt, sosem lassítunk le. Minduntalan feltűnt egy újabb bombasztikus ügy a láthatáron, amely nagyobb volt, mint az előző. Sosem létezett annyi előkészítés, ami valaha is elég lett volna Juliannek. Mit történik, ha uram bocsá’, a bíró ezt vagy azt a kérdést teszi fel? Mi történik, ha a kutatómunkánk nem volt teljesen tökéletes? Mi történik, ha meglepik a zsúfolásig teli tárgyalóterem kellős közepén, és úgy néz, mint egy szarvas a vakító fényszórók előtt? Szóval, a végletekig hajtottuk magunkat, és engem is beszippantott ez a kis munkaközpontú világ. Az óra rabszolgái voltunk, valamiféle csupa acél- és üvegépület hatvannegyedik emeletén folytattuk tovább a munkát, miközben a legtöbb normális ember otthon volt a családjával, és a csalóka sikertől elvakítva, azt képzeltük, hogy az üstökénél fogva vezetjük a világot.

Minél több időt töltöttem együtt Juliannel, annál jobban láthattam, hogy mindjobban a vesztébe rohan. Mintha csak valamiféle halálvágya lett volna. Soha nem volt megelégedve semmivel. Mindent számba véve, tönkrement a házassága, nem volt beszélő viszonyban az apjával, s noha minden anyagi java megvolt, amit ember csak kívánhat, ő még mindig nem találta meg azt, amit keresett, bármi legyen is. Ez megmutatkozott érzelmileg, fizikailag és spirituálisan.

Ötvenhárom esztendősen Julian úgy nézett ki, mintha a hetvenes éveinek végét taposná. Arca csupa ránc, nem éppen dicső fizetség a „nem ejtünk foglyokat” életfilozófiájáért, úgy általában, kiváltképp pedig a rapszodikus életstílusából adódó kegyetlen stresszért. A drága francia éttermekben elköltött, éjszakába nyúló vacsorák, az elszívott vastag kubai szivarok, no meg az egymás után ledöntött konyakok kínosan sok súlyfelesleget raktak rá. Szüntelenül panaszkodott, hogy beteg, meg hogy elege van a betegségből, és fáradt. Elvesztette a humorérzékét, már nem is nevetett többé. Egykor túláradó temperamentuma helyébe valami halálos komorság lépett. Én úgy sejtem, hogy az élete elvesztette minden célját.

A legszomorúbb mégis az volt, hogy a tárgyalóteremben sem koncentrált. Ott, ahol valaha az összes jelenlévőt elkápráztatta hatásos és megtámadhatatlan záróbeszédeivel, most órákig, monoton hangon összefüggéstelenül motyogott érthetetlen történésekről, amiknek alig vagy semmi közük nem volt a bíróság előtt zajló perhez. Ott, ahol régen megnyerően reagált az ellenfél ügyvédjének tiltakozásaira, most olyan sértő megjegyzéseket vágott oda, hogy komolyan próbára tette a bírák türelmét, akik korábban jogi géniusznak tartották. Egy szó mint száz, Julian életének tüze kezdett lelohadni.

Nem csupán megfeszített, förgeteges tempója szánta őt korai sírba. Úgy éreztem, ennek mélyebb okai vannak. Feltehetően spirituális természetűek. Szinte mindennap azt mondogatta nekem, hogy nem talál örömet abban, amit csinál, és ürességet érez. Azt mondta, fiatal ügyvédként igazán szerette a jogot, még akkor is, ha kezdetben a családja társadalmi státusa kényszerítette bele. A jog komplexitása és intellektuális kihívásai megigézték, és folytonosan feltöltötték energiával. A társadalmi változásokra ható ereje lelkesítette és motiválta őt. Akkoriban Julian több volt egy connecticuti gazdag srácnál. Komolyan a társadalmi változások eszközének képzelte magát, aki arra használhatja tagadhatatlan tehetségét, hogy másokon segítsen. Ez az ábránd értelmet adott az életének. Célt tűzött ki elé, és táplálta a reményeit.

Hanem a kenyérkereső munkájához fűződő berozsdásodott kapcsolatán túlmenően más is közrejátszott Julian vesztében. Valami nagy tragédia érte, még mielőtt én a céghez kerültem. Az egyik vezető üzlettárs szerint valami csakugyan hallatlan dolog történt vele, de senkit sem tudtam rávenni, hogy megnyíljon a témában. Még a vén Harding is, a hírhedten lepcses szájú üzlettárs, aki több időt töltött a Ritz-Carlton bárjában, mint zavarba ejtően hatalmas irodájában, azt mondta, hogy kötelezi a titoktartás. Bármi legyen is Julian súlyos, sötét titka, az a gyanúm, hogy szerepe volt abban, ami a romlásához vezetett. Persze furdalt a kíváncsiság, de mindenekelőtt segíteni akartam rajta. Ő nem csupán a mentorom, hanem a legjobb barátom.

Aztán megtörtént. A súlyos szívroham, ami visszahozta a zseniális Julian Mantle-t a földre, és ismét eszébe juttatta, hogy halandó ember. Egy hétfő reggel a 7-es számú tárgyalóterem kellős közepén, ugyanott, ahol megnyerte Minden Gyilkossági Per Anyját.

Második fejezet

A titokzatos látogató

Rendkívüli értekezletet tartottunk a cég valamennyi tagjának részvételével. Mondhatom, komoly gondot okozott bezsúfolódnunk a nagy tanácsterembe. Először a vén Harding beszélt az összegyűlt tömeghez.

– Attól tartok, nagyon rossz hírem van. Julian Mantle tegnap, az Air Atlantic-ügy tárgyalása közben súlyos szívrohamot kapott. Jelen pillanatban az intenzív osztályon van, de az orvosai úgy informáltak, hogy stabilizálódott az állapota, meg fog gyógyulni. Mindazonáltal Julian hozott egy döntést, egy olyan döntést, amiről úgy vélem, mindannyiuknak tudnia kell. Julian úgy határozott, itt hagyja a családunkat, és felhagy az ügyvédi praxissal. Nem fog visszatérni a céghez.

Sokkolt a hír. Azt tudtam, hogy kijutott neki a szenvedésből, arra viszont sosem gondoltam, hogy itt hagy csapot-papot. Mindazok után pedig, amit közösen végigcsináltunk, úgy véltem, tartozik nekem annyival, hogy személyesen mondja el. Még azt sem engedte meg, hogy meglátogassam a kórházban. Minden alkalommal, amikor benéztem, a nővérek olyan utasítást kaptak, hogy mondják azt nekem, Julian alszik, és nem lehet zavarni. Még a telefonhívásaimat sem fogadta. Talán arra az életre emlékeztettem, amit el akart felejteni. Ki tudja. Egy valamit azért ki kell jelentenem: fájt.

Mindez már több mint három éve történt. Utoljára akkor hallottam Julianről, amikor valamiféle expedícióval Indiába indult. Az egyik üzlettársnak azt mondta, egyszerűsíteni akar az életén, merthogy szüksége van néhány válaszra, és abban reménykedik, hogy azon a misztikus földön majd megleli azokat. Eladta a házát, a repülőgépét és a szigetét. Még a Ferrariján is túladott. Julian Mantle, mint indiai jógi – gondoltam. – A jog kifürkészhetetlen útjai.

Az alatt a három év alatt túlhajtott ifjú ügyvédből agyonhajszolt, kissé cinikus, idősebb ügyvéd lettem. A feleségemnek, Jennynek és nekem gyerekünk született. Végül is elkezdtem a saját életem értelmét kutatni. Azt hiszem, az apaság tette ezt velem. A gyerekeim alapvetően megváltoztatták a világról és az abban játszott szerepemről alkotott nézeteimet. Apám fejezte ezt ki a legjobban, amikor azt mondta: „John, az ember a halálos ágyán sose azt kívánja, bárcsak több időt töltött volna az irodában”. Így hát valamivel több időt kezdtem otthon tölteni. Nem átlagon felüli, de meglehetősen jó egzisztenciát teremtettem. Beléptem a Rotary Klubba, szombatonként pedig az üzlettársaimmal meg az ügyfeleimmel golfoztam, hogy jól érezzék magukat. Be kell vallanom, hogy békésebb pillanataimban gyakran gondoltam Julianre, és azon tűnődtem, mi lett vele ezekben az években, azóta hogy olyan hirtelen elváltunk egymástól.

Talán letelepedett Indiában. Annyira más az a hely, hogy ott még egy olyan nyughatatlan lélek is, mint az övé, otthonra lelhetett. Vagy talán bekóborolja Nepált? Könnyűbúvárkodika Kajmán-szigeteken? Egy valami biztos volt: nem tért vissza az ügyvédi hivatáshoz. Amióta önként száműzte magát a jogtól, még egy képeslapot sem kapott tőle senki.

Két hónappal ezelőtt kaptam először választ néhány kérdésemre, amikor valaki bekopogtatott hozzám. Egy kimerítő nap végén épp az utolsó ügyfelemet fogadtam, amikor eszes ügyvédbojtárom, Genevieve dugta be a fejét kicsiny, elegánsan berendezett irodámba.

Van itt valaki, aki látni kívánja, John. Azt mondja, sürgős és addig nem megy el, amíg nem beszél magával.

– Már itt sem vagyok, Genevieve! – válaszoltam türelmetlenül. – Megyek, bekapok egy falatot, mielőtt elintézem a Hamilton-féle meghatalmazást. Most senkit sincs időm fogadni. Mondja meg neki, hogy kérjen időpontot, ahogy mindenki más, és ha tovább erősködik, csak hívja a biztonságiakat.

– Azt mondja, hogy komolyan találkoznia kell Önnel. Nem fogad el nemleges választ.

Egy pillanatig megfordult a fejemben, hogy magam hívom a biztonságiakat, ám ráeszmélve, hogy talán vészhelyzetről van szó, elnézőbb lettem.

– Jól van, küldje be – visszakoztam. – Mindenképpen használhat az üzletnek.

Lassan nyílt ki a szobám ajtaja. Végül, amikor teljesen kitárult, mosolygó, harmincöt körüli férfi állt előttem. Magas volt, karcsú és izmos, életerőt és energiát sugárzó. Azokra a – mintaszerű – srácokra emlékeztetett, akikkel együtt jártam a jogra: mintaszerű családok, mintaszerű házak, mintaszerű autók és mintaszerű nők. Az én látogatóm azonban nem csupán fiatalos külsejű volt. Valamiféle végtelen békesség valósággal isteni megjelenést kölcsönzött neki. És a tekintete! Átható kék szeme egyenesen keresztülhasított rajtam, ahogy a borotva érintkezik az első borotválkozás miatt aggódó, üde arcú kamasz rugalmas húsával.

Egy újabb rámenős ügyvéd vadászik a munkámra – gondoltam. – Szentséges ég, miért áll ott, mint a cövek és csak bámul rám? Remélem, nem az ő feleségét képviseltem abban a nagy válóperes ügyben, amit a múlt héten megnyertem! Talán mégsem volna olyan ostoba ötlet a biztonságiakat hívni.

A fiatalember továbbra sem vette le rólam a tekintetét, a mosolygó Buddha nézhetett így egy kedvenc tanítványára. Egy hosszú percnyi kínos csönd után meglepően parancsoló hangnemben szólalt meg:

– Az összes látogatóddal így bánsz, John? Még azokkal is, akik mindent megtanítottak neked, amit a tárgyalótermi siker tudományáról csak tudsz? Jobb lett volna, ha megtartom magamnak a szakmai titkaimat – mondta a férfi széles mosollyal.

Összeszorult a gyomrom. Azonnal felismertem az érdes-mézes hangot. Felgyorsult a szívverésem.

– Julian? Te vagy az? Nem tudom elhinni! Tényleg te vagy az?

Látogatóm harsány nevetése eloszlatta minden kétkedésemet. Az előttem álló fiatalember nem volt más, mint a rég elveszett indiai jógi: Julian Mantle. Elképesztett ez a hihetetlen átalakulás. Nyoma sem volt egykori kollégám kísérteties sápadtságának, a csúnya köhögésnek, az élettelen szemeknek. Eltűnt a védjegyéül szolgáló öreges megjelenés és morbid arckifejezés. Az előttem álló férfi makkegészségesnek látszott, szinte sugárzott. Ragyogó szeme rendkívüli vitalitásáról tanúskodott. Talán még ennél is meglepőbb volt a Julianből áradó nyugalom. Bennem is tökéletes nyugalom áradt szét, pedig csak ott ültem, és őt néztem. Julian már nem egy vezető ügyvédi iroda egyik aggodalmaskodó tulajdonosa volt. Az előttem álló férfi az átalakulás fiatalos, életerős és mosolygó mintaképe.

Erény
Szimbólum

Irányítsd a tudatod
A fenséges kert

Kövesd a célodat
A hatalmas világítótorony

Gyakorold a kaizent
A szumóbirkózó

Élj fegyelmezetten
A rózsaszín acélsodrony

Tiszteld az idődet
Az arany stopperóra

Önzetlenül szolgálj másokat
Az illatos rózsa

Öleld magadhoz a jelent
A gyémántösvény

A szerző

Robin S. Sharma a személyiségfejlesztés, a humán teljesítménymenedzselés és életvezetés nemzetközileg elismert szaktekintélye, hét világsikert aratott mű szerzője. Jogász, komoly ügyvédi karriert futott be. Népszerű médiaszemélyiség, rendszeresen publikál jelentős lapokban (US Today, The Globe), és tart előadást vezető amerikai televíziós csatornákon (NBC, CBC). Észak-Amerika leghíresebb és leggondolatébresztőbb hivatásos szónokaként tartják számon. A tekintélyes Sharma Leadership International megalapítója, melynek sikeres tréningjei a vezetés- és teljesítménykészségek fejlesztésére specializálódtak.

Kedves Olvasónk!

Az 1991-ben alapított Trivium Kiadó teljes kínálata
megtekinthető és legalább 20% kedvezménnyel
megvásárolható webáruházunkban:

www.triviumkiado.hu

Legyen törzsvásárlónk, iratkozzon fel hírlevelünkre,
így rendszeresen tudjuk Önt tájékoztatni
megjelenő újdonságainkról, akcióinkról,
rendezvényeinkről és irodalmi estjeinkről.

További információért forduljon hozzánk bizalommal!

konyvek@triviumkiado.hu
Tel./fax: (1) 248-1263
Csatlakozzon hozzánk facebookon is!
facebook.com/triviumkiado