BORÍTÓSZÖVEG

Mit ér egy világkörüli nászút, ha nem vásárolgathatsz össze mindenféle csecsebecsét, amit később hazaszállíttatsz? Hogyan mehetne tovább az élet húsz csodás hongkongi selyempongyola nélkül? Luke és Becky épphogy hazaértek londoni otthonukba, ám Luke nászút alatt megtalált lelki békéje már rég odaveszett, amióta a két teherautónyi szuvenír tölti meg az egész nappalit. S persze az utánvéttel érkezett számla sem segít a rosszkedvén. Ezért úgy határoz, hogy Beckynek takarékoskodnia kell. Becky tagadja a vádakat, és kitartóan hiszi, hogy minden a legnagyobb rendben, azonban Luke érezhetően eltávolodik tőle, és alighanem házaséletük első válságával kell szembenézniük.

Váratlanul, szinte a semmiből előkerül Becky nővére. Ez a hír végre teljesen felvillanyozza a lányt, ugyanis meggyőződése, hogy testvére, Jessica majd betölti lelkében az űrt.  Azonban Jessicát egészen más fából faragták. Bármilyen kitartóan is ostromolja Becky a nővérét, végül felmerül benne a kérdés, vajon ők ketten tényleg testvérek-e? Beckynek valóban mély önvizsgálatra van szüksége? Vajon képes a boltkóros megálljt parancsolni saját magának és tudatosabban élni?

Sophie Kinsella az Egy boltkóros naplója című regényével lopta be magát világszerte a női olvasók szívébe. Becky Bloomwood, a mániákus vásárló immár számos nemzetközi bestsellerben bizonyította, hogy a boltkórosok pokla nem is olyan elviselhetetlen hely.

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült

Shopaholic & Sister

Black Swan, 2004

Fordította Béresi Csilla

Copyright © Sophie Kinsella, 2004

Hungarian translation © Béresi Csilla, 2016

Magyar kiadás © 2016 Libri Könyvkiadó, Budapest

A Libri Könyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Borítóterv Rajka Mária

ISBN 978-963-310-847-5

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Horváth Annamária

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Gemmának és Abigélnek

Boldog vagyok, hogy jó testvérei

vagyunk egymásnak.

NEMZETKÖZI TÖRZSI

DIALEKTUSOK SZÓTÁRA

KIEGÉSZÍTÉS

(Az alábbi kifejezések tévedésből

kimaradtak a szótár anyagából)

AZ ÚJ-GUINEAI NAMI-NAMI TÖRZS (67. oldal)

fraa („frar”): a törzs vénje; patriarcha

mopi („mop-i”): kis merőkanál rizs vagy más étek felszolgálásához

shup („shop”): javak csereberéje pénzért vagy gyöngyökért. A törzs egészen addig nem ismerte e fogalmat, amíg 2002-ben közéjük nem látogatott Rebecca Brandon (született Becky Bloomwood).

KAIRÓI KIRÁLYI RÉGÉSZETI INTÉZET

El Cherifeen Street 31. * Kairó

Mrs. Rebecca Brandon • a Nile Hilton Hotel címén •

Tahrir tér • KAIRÓ

Kedves Mrs. Brandon!

Örömmel értesültem, mennyire jól érzi magát nászútján Kairóban. Szívesen hallom, hogy mély közösséget érez Egyiptom népével, és egyetértek önnel, éppenséggel nem kizárt, hogy egyiptomi vér csörgedezik az ereiben.

Érdeklődése a múzeum ékszerei iránt igazán megtisztelő. Megkeresésére azonban sajnálattal közlöm, hogy az a „cuki kis gyűrű”, amire utal, nem eladó. Egykoron Szobeknefu királynőé volt a 12. dinasztia idején, és biztosíthatom, hiányolnánk, ha nem lenne meg gyűjteményünkben.

Minden jót kívánok útja hátralévő részére.

Őszinte tisztelettel:

Khaled Samir

igazgató

2003. január 15.

BREITLING SZÁLLÍTÓ VÁLLALAT

TOWER HOUSE * CANARY WHARF * LONDON E14SHG

Fax címzettje: Mrs. Rebecca Brandon

A Four Seasons Hotel címén

Sydney

Ausztrália

Feladó: Denise O’Connor

Ügyfélszolgálatért felelős koordinátor

Kedves Mrs. Brandon!

Sajnálattal értesítjük, hogy az ön Bondi Beachről származó „faragott homok sellője” szállítás közben szétporladt.

Ezúttal szeretném emlékeztetni az aláírt szerződési feltételekre, miszerint nem vállaltunk felelősséget e tárgy biztonságáért, és ha emlékszik, még meg is próbáltuk lebeszélni a szállításáról.

Őszinte tisztelettel:

Denise O’Connor

ügyfélszolgálatért

felelős koordinátor

2003. február 6.

Alaszkai Kalandozás Kutyaszánon Egyesület

Postafiók: 80034 Chugiak, AK 99567

FAX: Mrs. Rebecca Brandon részére

A Fehér Medve Kunyhó címén

Chugiak

FELADÓ: Dave Crockerdale

Alaszkai Kalandozás Kutyaszánon Egyesület

Kedves Rebecca!

Köszönettel vettük megkeresését.

Mindenképpen lebeszélném arról, hogy hat husky kutyát és egy szánt szállítson Nagy-Britanniába. Egyetértek önnel abban, hogy a husky csodálatos állat, és érdekesnek találom az ötletét, miszerint a kutyaszán lenne a megoldás a nagyvárosi levegőszennyezés kiküszöbölésére. Ugyanakkor nem tartom valószínűnek, hogy a hatóság engedélyezné jelenlétüket London utcáin, akkor sem, ha ön kerekekkel szerelné fel és rendszámtáblával látná el a szánt.

Őszintén remélem, hogy továbbra is élvezi a nászútját.

Őszinte tisztelettel:

Dave Crockerdale

igazgató

2003. február 16.

EGY

Rendben. Meg tudom csinálni. Gond egy szál se! Mindössze át kell engednem az irányítást felsőbb énemnek, s meg kell világosodnom, hogy fehéren sugárzó lényként lebegjek az éterben. Megy ez, mint a karikacsapás.

Lopva úgy helyezkedem el a jógamatracon, hogy szembenézzek a napsütéssel, s lehúzom a topom pántját a vállamról. Miért ne lehetne egyszerre elérni a végső üdvösséget, s közben szép barnára sülni?

Egy domboldalon ülök Srí Lanka kellős közepén, a Kék Hegyek Meditációs és Üdülőközpontban. A kilátás észvesztően gyönyörű. Előttem dombok és ültetvények olvadnak a mélykék égbe. Látom a teaszedők élénk színfoltjait, s ha egy kicsit elfordítom a fejem, a távolban egy elefántot pillantok meg, amint lassan csörtet a bokrok között.

Ha kicsivel odébb fordulok, Luke-ot látom nem messze tőlem. A férjem. Ő az ott a kék jógamatracon, vászonsortban és elnyűtt, lógó pólóban, keresztbe vetett lábbal és behunyt szemmel.

Tudom, tudom. Hihetetlen ez az egész. Tíz havi nászutunk során Luke-ot mintha kicserélték volna. Rá sem ismernék már arra a férfira, akihez férjhez mentem. A régi, vállalatigazgató Luke eltűnt. Jó formában van, lebarnult, napsütötte haját megnövesztette, s néhány tincsét befonta, még a Bondi Beachen. Gyöngyös karkötőt visel – tanzániai szerzemény –, s a fülében apró ezüstkarika csillan.

Luke Brandon fülbevalóval! Luke Brandon jógázik!

Mintha csak megérezné, hogy figyelem, kinyitja a szemét, és elmosolyodik, én pedig boldogan visszamosolygok. Tíz hónapja vagyunk házasok, és eddig egyszer sem veszekedtünk.

Na jó. Tudják, hogy van ez. Csak egyszer-egyszer, épp hogy.

– Siddhasana – mondja most a jógatanárunk, Chandra. Magas, jó testű Adónisz, buggyos jóganadrágban, aki mindig halkan, türelmesen beszél. – Tisztítsd meg tudatodat minden felesleges gondolattól!

Látom, ahogy köröttem a csoport nyolc-kilenc tagja a kért pozícióba helyezkedik a matracán. Én is engedelmesen bal combom fölé emelem a jobb lábfejemet.

Jó. Most kiürítem a tudatom. Koncentrálok.

Nem akarok dicsekedni, de a tudatom kiürítése igazán semmi nehézséget nem okoz. Nem értem, a többieknek akkor miért? Elvégre nem gondolkodni mindig sokkal könnyebb, mint gondolkodni, nem?

Az a helyzet, hogy én voltaképpen jógára születtem. Alig öt napja meditálunk, de már megy a lótuszülés meg a többi! Az is megfordult a fejemben, hogy hazatérve jógaoktatónak állok.

Talán Trudie Styler is bevesz maga mellé üzlettársnak. Erre a gondolatra hirtelen izgatott leszek. Úristen, tényleg! Együtt egész sorozat jógacuccot dobunk piacra, mindet pasztellszürke és fehér színben, egy kis lógóval, ami…

– Összpontosíts a légzésedre! – mondja Chandra.

Ja, igen. A légzés. Belégzés… kilégzés. Belégzés… kilégzés. Be…

Istenem, milyen mesésen festenek a körmeim! A gyógyfürdőben manikűröztettem… kecses kis rózsaszín pillangók repkednek a francia manikűrömön. A csápjaik parányi rombusz alakú ékkövek. Olyan szépségesek! De az egyik mintha lepottyant volna. Meg kell majd csináltatnom.

– Becky! – rezzenek fel Chandra hangjára.

Közvetlenül előttem áll, és azzal a sajátos pillantásával néz rám. Szelíd, mindentudó tekintet ez, mintha a vesémbe látna.

– Nagyon jól megy, Becky. Csodásan érződik a szellemiséged!

Jóleső érzés fog el. Nekem, Rebecca Brandon, született Bloomwoodnak csodálatos a szellemem! Tudtam!

– A te lelked nem ebbe a világba való – teszi hozzá Chandra halkan, én pedig megigézve bámulok vissza rá.

– A földi javak mit sem számítanak nekem – lehelem elfulladva. – Egyedül a jóga a fontos.

– Mert megtaláltad az utadat – mosolyodik el Chandra.

Fura rötyögő hangokat hallok Luke irányából. Ahogy hátranézek, látom, hogy rajtunk mulat.

Tudtam, hogy nem veszi komolyan ezt az egészet.

– Épp magánbeszélgetést folytatok a gurummal, ha nem tudnád – rovom meg dühösen.

Ami azt illeti, nem is kellene meglepődnöm. Már a tanfolyam első napján figyelmeztettek bennünket, hogy előfordulhat, amikor az egyikünk rátalál a belső megvilágosodásra, a másik többnyire kétkedve, ha nem épp irigyen fogadja ezt.

– Rövidesen már forró parázson lépkedtek. – Chandra mosolyogva egy közeli gödörre mutat, ahol vörösen izzó szén látványa fogad. Ideges nevetés fut végig a csoporton.

Ma este Chandra és legjobb tanítványai bemutatják nekünk, többieknek, milyen az izzó parázson járni. Egyszer majd valamennyien képesek leszünk erre, legalábbis ez a cél. A beavatottság állapotában ugyanis az ember már nem érzi, ha szénnel sütögetik a lábát. Nem ér el a tudatáig a fájdalom!

Titkon azt remélem, a dolog tizenöt centi magas cipősarkakon is működik.

Chandra megigazítja a kartartásomat, és továbblépdel. Újra behunyom a szemem, arcomat a napnak fordítom. Most, hogy itt ülök ezen a domboldalon, az isten háta mögött, földöntúlian nyugodt vagyok, és megtisztultnak érzem magam. Mert nem csupán Luke változott meg ez alatt a tíz hónap alatt, hanem én is. Felnőttem, átalakult az értékrendem. Valójában teljesen kicserélődtem. Csak rám kell nézni: jógázom és meditálok. A régi barátaim talán rám sem ismernének!

Chandra utasítására most valamennyien felvesszük a Vajrasana pozíciót. Onnan, ahol ülök, látom, amint egy helybeli öreg két göngyöleg szőnyeget visz Chandra elé. Röviden tárgyalnak, mialatt Chandra végig a fejét rázza. Az öreg aztán elbaktat a bozótos domboldalon. Mikor hallótávon kívül kerül, Chandra szembefordul a csoporttal.

– Ez az emberkereskedő – mondja a szemét forgatva – azt kérdezte, érdekelnek-e minket drágakövek, nyakláncok és olcsó karkötők. Én pedig közöltem vele, hogy a ti elmétek magasabb rendű gondolatokkal van elfoglalva.

A közelemben néhányan hitetlenkedve csóválják a fejüket. Egy hosszú vörös hajú nő egészen felháborodik.

– Hát nem látta, hogy épp meditálunk?

– Nem, nem érti a spirituális elhivatottságotokat – Chandra aggodalmas tekintetét végighordozza a csoporton. – Ahogy sokan mások sem, a kinti világban. Nem értik, hogy a meditáció a lélek tápláléka. Nektek semmi szükségetek zafír karkötőkre!

Néhányan egyetértően bólogatnak.

– Sem platina láncon lógó akvamarin medálra – folytatja mesterünk megvetően. – Hogy lehet ezt egy napon említeni a spirituális megvilágosodással?

Akvamarin?

Hú. Mennyi lehet?

Úgy értem, nem mintha érdekelne. Ugyan már! Csak a minap egy kirakatban nézegettem akvamarin ékszereket. Csak kíváncsiságból.

Tekintetem az öreg távolodó alakjára téved.

– Három- vagy ötkarátos foglalatban – folytatja Chandra –, mindent fél áron – rázza meg most a fejét. – Majd megmondom neki, hogy a csoportot nem érdekli.

Féláron? Ötkarátos akvamarin fél áron?

Álljon meg a menet! Chandrának igaza van. Hogy is érdekelne holmi ostoba akvamarin csecsebecse? Nyakig merültem a spirituális megvilágosodásba.

Az öreg amúgy is csaknem teljesen eltűnt szem elől. Már csupán parányi pont a domboldalban. Egy perc, és nem is látom.

– Most pedig a Halasana póz következik – mosolyog ránk Chandra. – Becky, volnál kedves bemutatni?

– Hogyne, persze – mosolygok Chandrára, és felkészülök, hogy a pózba helyezkedjem a matracon.

Valami azonban nem stimmel. A belső békémnek annyi. A lehető legfurcsább érzés gyűlik fel bennem, s töröl el minden mást. Egyre erősebb és erősebb… Hirtelen nem bírom tovább. Mielőtt észbe kapnék, mezítláb futok fel a dombon a parányi alak után. Ég a tüdőm, sajog a lábam, a nap tüze fedetlen fejemet égeti, de meg sem állok, amíg a dombtetőre nem érek. Itt azután lihegve körbenézek.

Nem, ezt nem hiszem el! Az öreg sehol. Hová a fenébe tűnhetett?

Csak állok ott pár pillanatig, levegő után kapkodok, a fejemet forgatom, hanem az öreget mintha a föld nyelte volna el.

Végül kissé csalódottan visszafordulok, és leballagok a domboldalon, vissza a csoporthoz. Közelebb érve látom, hogy valamennyien felém integetnek és kiabálnak. Egek! Most aztán bajban vagyok.

– Megcsináltad! – kiáltja a vörös hajú nőci. – Megcsináltad! Ugyan mit?

– Végigfutottál a forró parázson! Megcsináltad, Becky! Hogyan?

Lenézek a lábamra… és nem hiszek a szememnek, mert szürke hamu borítja! A szenes gödörre sandítok… ahol tisztán kivehető lábnyomokat fedezek fel.

Egek ura! Teremtő isten! Átfutottam az izzó szenen! A forró, égető szenen! Megcsináltam!

– Dehát én észre sem vettem! – mondom ijedten. – Meg sem égett a lábam!

– Hogy csináltad? Mire gondoltál? – faggat a vörös hajú nő.

– Majd én megválaszolom a kérdést – lép elő Chandra mosolyogva. – Becky elérte a karmikus fejlettség legmagasabb fokát. Egyetlen célra koncentrált, egyetlen tiszta kép élt az elméjében, amitől teste önkívületi állapotba került.

Mindenki úgy bámul, mintha én lennék a Dalai Láma.

– Igazán semmiség – rebegem szerény mosollyal. – Tudják, hogy van ez. A spirituális megvilágosodás már csak ilyen.

– Le tudnád írni a képet, ami a fejedben élt? – firtatja izgatottan a vörös hajú.

– Fehér volt? – kotyog közbe másvalaki.

– Nem igazán – habogom.

– Nem inkább sugárzóan kékeszöld? – hallom meg hátulról Luke hangját.

Megsemmisítő pillantást vetek rá. Ártatlan képpel néz vissza.

– Nem emlékszem – felelem sértett méltósággal. – A szín nem fontos.

– Nem olyan érzés volt – gondolkozik el Luke –, mintha egy lánc húzott volna maga után?

– Roppant találó hasonlat, Luke – bólogat helyeslően Chandra.

– Nem – vágok közbe. – Egyáltalán nem. Különben sem érted, ehhez komolyabban kéne venned a spiritualitást.

– Ahá – bólogat Luke komoly képpel.

– Luke, igazán büszke lehetsz a feleségedre! – villantja rá Chandra sugárzó mosolyát. – Tapasztaltál már más rendkívülit is a viselkedésében?

Pillanatnyi hallgatás következik. Luke rám néz, aztán a füstölgő szénre, majd a néma csoportra, végül vissza Chandrára.

– Chandra, hidd el, ez mind semmi a többihez képest.

Az óra után mindenki kitódul a teraszra, ahol hűtött italok sorakoznak egy tálcán. Én azonban a matracomon maradok, és tovább meditálok, hadd lássák, mennyire magasztos lény vagyok. Félig-meddig belső valóm fehér sugárzására gondolok, részben pedig magam elé képzelem, hogy leeshetne az álla Trudie-nak és Stingnek a mutatványom láttán. Ekkor azonban sötét árnyék ereszkedik az arcomra.

– Üdv néked, ó, Fenséges Lény! – mondja Luke.

Ahogy kinyitom a szemem, látom, hogy előttem áll, és egy pohár gyümölcslevet tart a kezében.

– Azért irigykedsz rám, mert neked nem olyan szépséges a bensőd – vágok vissza, s mintegy véletlenségből visszasimítom a hajam, hogy homlokomon láthatóvá váljon a vörös pötty.

– Őrülten irigyellek – ismeri el Luke. – Parancsolj egy pohárral!

Leül mellém a földre, és a kezembe nyomja a poharat. Belekortyolok a jéghideg maracujás finomságba. Mindketten elmerengünk a távoli dombokon.

– Tudod, szívesen élnék Srí Lankán – sóhajtok fel. – Maga a tökély. Az időjárás… a táj… és mindenki olyan kedves.

– Ugyanezt mondtad Indiáról – juttatja eszembe Luke. – Meg Ausztráliáról és Amszterdamról – teszi hozzá, még mielőtt kinyithatnám a számat.

Hoppá! Tényleg.

Istenem, Amszterdam! Majd elfelejtettem, hogy ott is jártunk. Párizs után. Vagy előtte?

Na, igen. Ott ettem azokat a vicces sütiket, utána csaknem beleestem a csatornába.

Újra belekortyolok a gyümölcslébe, és gondolatban sorra veszem az elmúlt tíz hónap történéseit. Oly sok országban megfordultunk, hogy nem is olyan könnyű mindent azonnal felidézni. Mintha csak egy film elsuhanó képeit nézném, amelyek időnként kiélesednek. Búvárkodás a Nagy Homokzátonynál azzal a rengeteg kék hallal… az egyiptomi piramisok… szafari elefántháton Tanzániában… meg amikor azt a sok selymet megvettem Hongkongban… az aranybazár Marokkóban… és amikor Utahban arra a bámulatos Ralph Lauren üzletre bukkantam…

– Hát igen, láttunk egyet s mást – sóhajtok fel boldogan, és újra belekortyolok a gyümölcslébe.

– Majd elfelejtettem, leveled jött Angliából. – Luke átad egy köteg borítékot.

Izgatottan felülök, és kapkodva átpörgetem.

– A Vogue! – kiáltok fel, mikor egy csillogó műanyag tasakban az előfizetett példányomhoz érek. – Jaj, nézd csak! Angel táska van a címlapon!

Várom, hogy Luke is álmélkodni kezdjen, de a tekintete üres marad. Egy icipicit begurulok. Hát még ezt sem tudja? A múlt hónapban egy egész cikket hangosan olvastam fel neki a nevezetes táskáról, és a képeket is megmutattam.

Noha ez a nászutunk, néha mégis azt kívánom, bárcsak Luke is csaj lenne.

– Tudod! Az Angel táskák! A legmenőbb, legistenibb táskák, amióta csak…

Nem, nem fárasztom magam magyarázatokkal, ehelyett a táskáról készült fényképen legeltetem a szemem. Puha, halványbarna báránybőrből készült kis szütyő áttetsző fogóval és diszkrét, alig látható cipzárral van ellátva. Ami azonban különlegessé teszi, az a gyönyörű, kézzel festett angyal az elején, alatta csillámporral megszórva a Gabriel név. A táska hat különböző angyallal kerül forgalomba: Gabriellel, Mihállyal, Dantéval, Rafaellel, Uriellel és Ariellel. Az összes celeb valósággal ölre megy értük, és a Harrods folyvást kifogy a készletekből. „Egy szent kollekció” – olvasom a kép mellett a cikk címét.

Annyira odavagyok, hogy meg sem hallom Luke hangját, aki újabb borítékot nyújt át.

– Uuuz! – mintha ezt mondta volna.

– Mit mondtál? – nézek fel kábultan.

– Egy újabb levél – mondja türelmesen. – Suze-tól.

– Suze-tól? – Elejtem a Vogue-ot, és kikapom Luke kezéből a levelet.

Suze a legjobb barátnőm. Annyira hiányzik!

A vastag, krémfehér boríték hátoldalán címert fedezek fel latin mottóval. Mindig elfeledkezem arról, milyen előkelő is Suze családja. A karácsonyi üdvözlőlapon is ő állt Tarquinnal a férfi skóciai kastélya előtt, rajta a Cleath-Stuart birtok felirattal. (Elolvasni már alig tudtam, mert Suze egyéves fia, Ernie otthagyta a képeslapon a kék és piros ujjlenyomatait.)

Feltépem a borítékot, s egy kis kártya hullik ki belőle.

– Meghívó! – rikkantom. – Az ikrek keresztelőjére.

A cirkalmas gravírozást méregetem, és elszorul a szívem. Wilfrid és Clementine Cleath-Stuart. Suze-nak két újabb gyereke született, és én még csak nem is láttam őket. Mostanra nagyjából két hónaposak lehetnek.

Vajon hogy néznek ki? És hogy van Suze? Olyan sok minden történt nélkülünk.

Megfordítom a meghívót, és elolvasom Suze odafirkantott üzenetét:

Tudom, nem tudsz eljönni, pedig bizonyára tetszene. Remélem, továbbra is csodásan érzed magad!

Szeretettel ölellek, Suzexxx

Ui: Ernie imádja a kínai rucikat, irtóra kösz!

– Két hét múlva rendezik. – Luke orra elé tolom a lapot. – Igazán nagy kár, hogy nem leszünk ott.

– Hát nem leszünk ott, annyi szent. – Elhallgatunk, aztán Luke a szemembe néz. – Úgy értem, egyelőre még nem szeretnél hazamenni, ugye? – veti oda mintegy mellesleg.

– Nem! – vágom rá nyomban. – Természetesen nem! 

Mindössze tíz hónapja vagyunk úton, márpedig úgy terveztük, hogy legalább egy évig távol leszünk. Közben világcsavargókká váltunk. Talán már soha nem találunk vissza a rendes kerékvágásba, mint a tengerészek, akik képtelenek megmaradni a szárazföldön. Visszateszem a borítékba a meghívót, és belekortyolok az italomba. Vajon hogy vannak a szüleim? Az utóbbi időben alig adtak hírt magukról.

Mikor utoljára hazatelefonáltam, mindketten elég szórakozottak voltak. Anyu alig figyelt oda beszámolómra az elefánt árvaházról, és még mielőtt megkérdezhettem volna aput, hogyan szerepelt a helyi golfbajnokságon, lerázott annyival, hogy mennie kell.

És a kis Ernie is jár már talán. A keresztanyja vagyok, mégsem láttam még az első lépéseit.

Sebaj, én ehelyett bámulatos élményeket gyűjtöttem a világ minden tájáról.

– El kell döntenünk, hol folytassuk a nászutunkat – mondja a könyökére támaszkodva Luke –, miután befejezzük a jógatanfolyamot. A legutóbb Malajziáról volt szó.

– Igen – felelek kis szünet után.

Talán a meleg teszi vagy mi, de nem igazán lelkesít Malajzia.

– Vagy menjünk vissza Indonéziába? Járjuk be az északi részét?

– Ühüm – morgok semlegesen. – Á, nézd csak, egy majom! Szinte hihetetlen, mennyire ráuntam a majmokra. Mikor először pillantottam meg páviánokat Kenyában, vagy hat tekercs filmet fényképeztem el. Most meg csak épphogy megjegyzem két korty között, hogy „nézd csak, egy majom”.

– Vagy Nepálba… esetleg vissza Thaiföldre…

– Éppenséggel vissza is mehetnénk – hallom meg magam egészen váratlanul.

Hát ez fura! Eszemben sem volt ezt mondani. Dehogy megyünk még haza, hiszen nem telt le az egy év. Luke felül, és rám néz.

– Hova vissza? Haza?

– Ugyan már, csak vicceltem – nevetek fel. – Habár… habár… – Csönd telepszik közénk.

– Talán nem kell egy teljes évig utazgatnunk, ha nem akarunk – jegyzem meg kísérletképpen.

Luke beletúr a hajába, mire az apró gyöngyök megcsörrennek a befont tincseken.

– De készen állunk arra, hogy hazamenjünk? – mélázik el.

– Nem is tudom. Igazad lehet. – Hirtelen kételyeim támadnak.

Alig hiszek a fülemnek, hogy a hazamenésről tárgyalunk. Úgy értem, csak ránk kell nézni! A hajam sprőd és teljesen kiszívta a nap, a lábfejeimen hennával festett motívumok, és hónapok óta nem volt rajtam normális cipő.

Elképzelem magam, amint kabátban, csizmában végiglejtek egy londoni utcán. Mondjuk L.K. Bennett-féle magas sarkú, csillogó csizmában, természetesen hozzáillő táskával.

Úgy rám tör a honvágy, hogy a legszívesebben elsírnám magam.

– Azt hiszem, eleget láttunk a világból – nézek Luke-ra. – Igen, készen állok az igazi életre.

– Én is – fogja meg a kezem Luke, ujjai közé fonva az enyéim. – Ami azt illeti, már jó ideje.

– Soha nem mondtad!

Olyan lelkesnek látszott! Nyomát sem láttam rajta az unalomnak.

– Nem akartam ünneprontó lenni. De azért tényleg hazamennék.

– Csak miattam folytattad az utazást? – Luke gesztusa teljesen meghat.

– Na, azért nem volt olyan nehéz – néz rám Luke fanyar mosollyal. – Elég klassz utunk volt, nem igaz?

Érzem, ahogy elpirulok. Az utazás kezdetén azt mondtam Luke-nak, olyanok leszünk, mint A parton világcsavargói, és kizárólag kunyhókban alszunk majd.

Ez még azelőtt volt, hogy eltöltöttem egy ilyenben egy éjszakát.

– Szóval, a „vissza” pontosabban Londont jelent? – Luke kérdőn néz rám.

Nagy ég! Eljött a döntés pillanata.

Tíz hónappal ezelőtt beszélünk arról, hol élünk majd a nászút után. Mielőtt összeházasodtunk, mindketten New Yorkban laktunk. Amit imádtam. Ugyanakkor honvágyam is volt. Most, hogy Luke angliai vállalkozása nagyban terjeszkedik Európában, van is érte mit izgulni. Egyelőre azonban Londonba szeretne visszamenni.

Mindez szép és jó, csak épp nekem nincs állásom. New Yorkban a Barneysban voltam személyes divattanácsadó. Irtó klassz volt!

De sebaj, majd kerítek új munkát. Jobbat is, mint az előző!

– Legyen London – vágom ki határozottan, és felnézek. – Visszaérünk akkor a keresztelőre?

– Ha akarod – mosolyodik el Luke, mire elönt az öröm.

Ott leszünk a keresztelőn! Újra láthatom Suze-t! Meg a szüleimet! Közel egy év után! Hogy megörülnek majd nekünk! Mennyi mesélnivalónk lesz!

Már szinte magam előtt látom, amint gyertyafényes vacsoraasztal köré gyűjtöm valamennyi barátomat, akik mohón hallgatják, míg én messzi vidékekről és egzotikus kalandokról regélek. Olyan leszek, mint Marco Polo vagy ki! Aztán kinyitom a bőröndömet, és apró kincseket veszek elő, a többiek meg hápogva ámuldoznak.

– Akkor értesítenünk kellene őket – mondja Luke, és felkel.

– Nem, várj! – A nadrágszárába kapaszkodom. – Mi lenne, ha meglepnénk őket? Lepjünk meg mindenkit!

– Lepjünk meg mindenkit? – néz rám Luke kétkedőn. – Becky, biztos vagy benne, hogy ez jó ötlet?

– Szerintem remek ötlet! Az emberek imádják a meglepetéseket!

– De hát…

– Igenis, imádják. Higgy nekem! – jelentem ki magabiztosan.

Átsétálunk a parkon a központi szállóépület felé. A hazamenetel gondolatára megsajdul a szívem. Olyan szép itt. Ez a sok teakfa bungaló meg a csodás madarak, és a patak mentén egy vízeséshez jutunk! Elhaladunk a fafaragó műhely előtt, ahol megcsodálhatjuk munka közben a kézműveseket. Megállok egy pillanatra, és beszívom a fa pompás illatát.

– Mrs. Brandon! – szólít meg a vezető mester, Vidzsaj, aki most tűnt fel a bejáratnál.

A fenébe! Nem tudtam, hogy itt van.

– Elnézést, Vidzsaj, de sietek – mondom gyorsan. – Később még beszélünk… Gyere, Luke!

– Nem tesz semmit! – mosolyog rám Vidzsaj, és a kötényébe törli a kezét. – Csak azt akartam mondani, hogy elkészült az asztala.

Ahh, jesszus!

Luke lassan felém fordul.

– Miféle asztal?

– Az önök ebédlőasztala – lelkendezik Vidzsaj. – És a tíz szék. Mindjárt meg is mutatom!

Csettint az ujjával, odakiált valakinek, és legnagyobb bánatomra vagy nyolc embere trappol elő, vállukon egy hatalmas teakfa asztallal.

Uff. Kicsit nagyobb, mint amire emlékeztem. Luke teljesen ledöbben.

– Hozzátok a székeket is?! – parancsol rá Vidzsaj az embereire. – Állítsátok őket körbe az asztal mellé, ahogy azt kell!

– Hát nem isteni?! – csiripelem égi derűvel.

– Megrendeltél egy ebédlőasztalt… tíz székkel, és még csak nem is szóltál? – tátja el a száját Luke, ahogy a székek megérkeznek.

Oké… nincs nagyon más választásom.

– Ez a nászajándékom a számodra! – mondom hirtelen támadt ötlettől vezérelve. – Meglepetés! Sok boldogságot, drágám!

Csókot nyomok Luke orcájára, és sokat ígérőn mosolygok rá.

– Becky, kaptam már tőled nászajándékot. – Luke összefonja a két karját. – Különben is, mikor volt az esküvőnk!

– Mostanra tartogattam! Különben is nagyon olcsó – halkítom le a hangom, hogy Vidzsaj ne hallja.

– Becky, nem a pénzről van szó. Nincs helyünk odahaza! Ilyen behemót egy asztalt!

– Nem is olyan nagy! Különben pedig – folytatom sietve, mielőtt felelhetne – szükségünk van egy jó asztalra! Minden házaspárnak szüksége van egy valamirevaló asztalra. Végül is miről szól a házasság – tárom szét a karom –, ha nem arról, hogy letelepszünk a családi asztal mellé a nap végén, és megosztjuk egymással a gondjainkat? Mi a házasság, ha nem üldögélés egy masszív faasztal mellett, miközben kiadós ragut kanalazunk?

– Kiadós ragut? – visszhangozza Luke az utolsó mondatot. – És ki készíti el azt a kiadós ragut?

– Megvehetjük a Waitrose-ban – vágom rá gondolkodás nélkül. Megkerülöm az asztalt, és komolyan Luke-ra nézek.

– Gondold csak meg! Többé nem jövünk Srí Lankára, nem lesznek kéznél értő fafaragó mesterek. Ez soha vissza nem térő lehetőség. Ráadásul kicsit személyessé is tettem.

Az asztal oldalára mutatok, ahol virágok között gyönyörűen kifaragva áll: Luke és Rebecca, Srí Lanka, 2003.

Luke végigsimítja az asztalt, és megemeli az egyik széket. Szinte látom már, ahogy beadja a derekát. Aztán hirtelen felnéz, és még mindig a homlokát ráncolja.

– Becky, vásároltál még valamit, amiről nem tudok? Idegesen összerándul a gyomrom, amit azzal palástolok, hogy az egyik faragott virágot kezdem vizsgálgatni.

– Ugyan, hová gondolsz? – mondom végül. – Illetve… tudod… egy-két apró kis szuvenírt vettem még útközben.

– Mint például?

– Nem emlékszem! – kiáltom. Elvégre is tíz hónapról van szó, az isten szerelmére! Újra megnézem az asztalt. – Ugyan már, Luke, valld be, hogy tetszik! Fantasztikus vacsorákat adunk majd… aztán örökségül hagyjuk a gyermekeinkre…

Sután elhallgatok, és nem merek Luke-ra nézni.

Néhány hónapja hosszú gondolkozás után úgy döntöttünk, hogy gyereket szeretnénk. Eddig azonban semmi nem történt.

Úgy értem, ne csináljunk belőle nagy ügyet. Majd megjön az a gyerek. Ami késik, nem múlik.

– Rendben – mondja Luke, valamelyest ellágyulva. – Te győztél. – Megveregeti az asztalt, aztán az órájára néz. – E-mailt kell küldenem a cégemnek, hogy értesítsem őket a terveink változásáról. Azt te sem gondolhatod, hogy majd rátöröm az ajtót az igazgatótanácsra: „Meglepetés! Hazajöttem!”

– Természetesen nem! – vágom rá gondolkozás nélkül. Holott valami ilyesfélét képzeltem el. Azzal a különbséggel, hogy én is ott lennék, kezemben egy üveg pezsgővel, meg talán konfetti pisztollyal. – Nem vagyok olyan ostoba – teszem még hozzá gúnyosan.

– Helyes – vigyorog rám Luke. – Tudod mit, rendelj valami italt! Egy perc, és jövök.

Helyet foglalok az árnyékos teraszon, és azon jártatom az agyam, mi mindent vettem és vitettem haza anélkül, hogy Luke-nak szóltam volna róla.

Nem mintha volna miért aggódnom. Nem lehet az olyan sok. Vagy mégis?

Nagy ég! Behunyom a szemem, úgy próbálok visszaemlékezni.

Ott voltak azok a faragott fa zsiráfok Malawiból, amikre Luke azt mondta, hogy túl nagyok. Ami nevetséges. Hisz fantasztikusak! Mindenki odalesz értük!

Aztán az a sok batikolt textil Balin, amiről akartam is szólni, csak valahogy nem tudtam rávenni magam.

Meg a húsz kínai selyempongyola.

Jó, tudom, húsz egy kicsit soknak tűnik, de hát bagóért adták! Luke egyszerűen nem érti, hogy ez a húsz egy életre elég lesz, azaz jól járok a végén. Ahhoz képest, hogy pénzügyi cégek PR-ját intézi, elég lassan fog néha az agya. Ezért aztán visszalopóztam a boltba, és megvettem, majd hazaküldettem őket.

Az a helyzet, hogy a szállítás mindent megkönnyít. Az embernek nem kell hurcolkodnia, csak rámutat arra, amit megvett, és bemondja a címet. Slussz, passz. Luke soha nem tudja meg.

Talán listát kellett volna készítenem.

Különben is szükségünk van pár szuvenírre, nem igaz? Nem mehetünk haza üres kézzel egy világ körüli útról. Na, ugye!

Látom, amint Chandra átsétál a teraszon, és barátságosan odaintek.

– Ma nagyon jól szerepelt az órán, Becky! – Odalép az asztalomhoz. – Hadd kérdezzek valamit. Két hét múlva haladó meditációs foglalkozásokat vezetek. A többi résztvevő főleg szerzetes és régi jógázó, mégis úgy érzem, ön közéjük való. Érdekelné a dolog?

– Jaj, de mennyire! – kiáltom, aztán sajnálkozó arcot vágok. – Sajnos azonban nem lehet. Luke meg én hazamegyünk.

– Haza? – képed el Chandra. – De hát olyan kitűnően halad. Ott akarja hagyni a jóga ösvényét?

– Jaj, nem, dehogy! – nyugtatom meg. – Ne aggódjon! Majd veszek DVD-ket.

Chandra kissé megrökönyödve megy arrébb. Ami végső soron nem is meglepő. Talán nem tudta, hogy léteznek jóga DVD-k. Úgy látom, még a popsztárokat sem ismeri.

Feltűnik egy pincér. Sört rendelek Luke-nak, magamnak meg mangó-papaja koktélt, amit az itallap a Boldogság Italaként emleget. Nos, pont ez kell most nekem, hisz hétágra süt a nap, a nászutamon vagyok, és hamarosan meglepem valamennyi szerettemet. Mi ez, ha nem a tökéletes boldogság?

Felnézve Luke-ot látom közeledni, laptopját könnyeden lóbálja. Talán a képzeletem játszik csak velem, de mintha sokkal gyorsabban és lelkesebben lépkedne, mint az utóbbi hónapokban.

– Rendben, beszéltem a céggel.

– Minden rendben?

– Hogyne, persze. Minden megy, mint a karikacsapás – mondja kicsattanó energiával. – Néhány találkozót is szervezek hétvégére.

– Na, ez gyors volt! – mondom ámuldozva.

Uff! Azt hittem, belekerül egy hétbe, amíg visszazökkenünk a régi kerékvágásba.

– Ugyanakkor tudom, milyen sokat jelent neked ez a jóga meditáció – mondja tovább. – Ezért azt javaslom, maradj itt, folytasd, és később csatlakozz hozzám. Aztán együtt térünk vissza Nagy-Britanniába.

– És hol lesznek azok a hétvégi találkozók? – hebegem.

– Olaszországban.

Előkerül a pincér a Boldogság Italával meg Luke sörével.

– De én nem akarok különválni tőled, elvégre is ez a nászutunk! – mondom, miután a pincér eltűnt.

– Tíz teljes hónapig voltunk együtt.

– Tudom. Mégis… – Lelombozva belekortyolok a Boldogság Italába. – És Olaszországon belül hová utazol?

– Csak egy észak-olasz városba, ami nem különösebben izgalmas – feleli Luke kis szünet után. – Dögunalmas egy hely. Azt javaslom, maradj itt, és élvezd a napsütést.

– Hát… – nézek körül bizonytalanul – valóban szép itt. De melyik az a város?

Luke nem felel, majd vonakodva kiböki:

– Milánó.

– Milánó? – Kis híján lepottyanok a székről izgalmamban. – Milánóba mész? Még életemben nem jártam ott! Biztos imádnám!

– Gondolod?

– Igen! Határozottan! Hisz ez a divat fővárosa! Úgy értem, ott a Prada… a Dolce… – Elhallgatok, ahogy az arcára nézek. – És… ö… tele van… kulturális látványossággal, amelyeket egyetlen mai utazó sem hagyhat ki. Luke, okvetlenül veled kell tartanom!

– Rendben – lógatja a fejét Luke beletörődően. – Valószínűleg őrültség, de jól van.

Elégedetten dőlök hátra a székemen, és szürcsölve kortyolok egyet a Boldogság Italából. Ez a nászút egyre jobb lesz!

KETTŐ

Nehéz elhinnem, hogy Luke nélkülem akart idejönni. Hogy képzelte? Ezt a várost egyenesen nekem találták ki. Milánó, jaj, Milánó!

A taxin és a hotelszobán kívül ugyan még nem sokat láttam belőle, egy hozzám hasonló világjárónak azonban nem is ez a lényeg. A rátermett utazó egy pillanat alatt átlényegül, és hagyja, hogy a helyi életérzés magával sodorja, pont, ahogyan a busmanok szimat után nekivágnak a szavannának.

A hotel lobbijában egyből kiszúrtam a sikkesebbnél sikkesebb Prada meg D&G cuccokba öltözött nőket. Ahogy egymást körbepuszilva olasz kávét kortyolgattak parányi csészéből, majd selymesen fénylő, dús hajukat hátradobva elegánsan cigarettára gyújtottak, nos, ösztönösen megéreztem, hogy ez az én városom.

Jóízűt kortyolok a szobaszerviztől rendelt gőzölgő kapucsínómba, és az arcomat nézem a gardróbszekrény tükrében. Meg kell mondjam, kiköpött olasz vagyok! Mindössze halásznadrágra és sötét szemceruzára lesz még szükségem. Meg talán egy Vespára.

– Ciao – köszönök magamnak, és végzet asszonyaként hátravetem a hajamat. – Sì, ciao.

Simán elmennék akár olasz mammának is. Bár ehhez nem ártana gyarapítanom a szókincsemet.

– Sì – bólintok oda magamnak. – Sì. Milánó.

Talán újságolvasással kezdem a gyakorlást. Kinyitom a Corriere della Sera ingyenes példányát, ami a reggelivel érkezett, és vad böngészésbe kezdek. Az első cikk valami elnökről szól, aki lemosta a zongoráját. Legalábbis arra jutok, hogy a presidente és a lavoro pieno kifejezések csakis ezt jelenthetik.

– Tudod, Luke, tudnék itt élni – mondom a férjemnek, mikor kijön a fürdőszobából. – Ennél tökéletesebb ország nincs is a földön! Van itt minden, ami kell: kapucsínó, fincsi kaja, mindenki olyan elegáns… A Gucci cuccok is olcsóbbak, mint odahaza.

– Na és a művészet – teszi hozzá Luke rezzenéstelen arccal. – Leonardo Utolsó vacsorája, példának okáért.

A számból vette ki a szót.

– Ahh, ez magától értetődő. – Forgatom a szemem. – Annyira, hogy említeni sem érdemes.

A Corriere della Serát átlapozva a címeket betűzgetem. Aztán hirtelen észbe kapok. Leteszem az újságot, és újra szemügyre veszem Luke-ot. Mi történt vele?

Azt a Luke Brandont látom magam előtt, akit pénzügyi újságíró koromban ismertem meg. Az arca tisztára borotvált, az öltönye makulátlan, s halványzöld ingéhez sötétzöld nyakkendőt kötött. A cipőjében és a zoknijában sincs hiba. A fülbevalója eltűnt, ahogy a karkötője is. Egyedül a hajában feltűnő fonatok emlékeztetnek az egzotikus országokban tett utazásunkra.

Egyre haragosabb leszek; nekem úgy tetszett, ahogy volt, lazán és borostásan.

– Hogy kicsinosítottad magad! – nyögöm ki végül. – Hol a karkötőd?

– Elraktam a bőröndömbe.

– De az a nő Maszáj Marában a lelkünkre kötötte, hogy soha ne vegyük le őket! – habogom döbbenten. – Azt mondta, ez egy különleges maszáj talizmán!

– Becky – sóhajt fel Luke –, nem mehetek a csuklómra kötözött elrongyolt kötéldarabbal üzleti tárgyalásra.

Elrongyolt kötéldarab?! Ez, kérem, szent karkötő, ezt ő is pontosan tudja.

– A fonataidat bezzeg megtartottad! – pirítok rá. – Ha azok maradhatnak, maradhat a karkötő is.

– Dehogyis tartom meg a fonatokat – néz rám hitetlenkedve. – Bejelentkeztem egy hajvágásra, tíz perc múlva kell ott lennem.

– Luke, ezt nem teheted! – bököm ki, mielőtt meggondolnám magam.

– Miért nem? Mi a baj, Becky? Jól vagy?

Nem, nem vagyok jól.

– Nem vágathatod le a hajad! – mondom szörnyülködve. – Akkor mindennek vége!

– De drágám, tényleg vége. – Luke mellém ül, megfogja a kezem, és a szemembe néz. – Te is tudod, nem? Vége. Hazamegyünk. Vissza a való életbe.

– Tudom! – mondom kis szünet után. – Csak annyira szeretem a hajad így hosszan.

– Nem mehetek így egy megbeszélésre. – Ahogy Luke a fejét csóválja, a gyöngyök megcsörrennek a hajában. – Te is ugyanúgy tudod, mint én!

– De azért nem kell levágatnod! – mondom hirtelen ötlettől vezérelve. – Sok olasz férfi növeszti meg a haját. Elég, ha kifésüljük a fonatokat!

– Becky…

– Majd én megcsinálom! Ülj csak le!

Lenyomom az ágyra, és óvatosan kiszedegetem az első néhány gyöngyöt, majd vigyázva kibontom a fonatot. Ahogy közel hajolok hozzá, beszívom az Armani aftershave férfias, üzleties illatát, ha dolgozik, mindig ezt használja. A nászutunkon egyszer sem éreztem.

Átülök az ágy túlfelére, és a másik oldal fonataihoz látok. Mindketten hallgatunk. Nagy a csönd, egyedül a gyöngyök halk csörgését hallani a szobában. Miután az utolsót is eltüntettem… elszorul a torkom – ami nevetséges.

Hisz csak nem tarthat a nászutunk örökké, nem igaz? Alig várjuk már, hogy viszontlássuk anyut, aput és Suze-t, hogy visszatérjünk a való életbe…

Az utóbbi tíz hónapban alig mozdultam el Luke mellől. Sülve-főve együtt voltunk. És most ennek is vége.

De sebaj, majd elfoglalom magam egy új állással… meg a tömérdek barátommal…

– Kész!

A Paul Mitchell-féle hajrögzítőért nyúlok, rácsöppentek belőle Luke hajára, és óvatosan kifésülöm. Kicsit hullámos, de más baja nincs. Nagyon európaiasan fest.

– Látod? – mondom, mikor elkészülök. – Szuper.

Luke kétkedve szemléli a tükörképét, s egy végtelennek tűnő pillanatig attól félek, mégis levágatja a haját. Aztán mégis elmosolyodik.

– Jó, egyelőre megkegyelmezek a loboncomnak, de előbb-utóbb le kell majd vágatnom.

– Tudom, de nem ma. – Nagy kő esik le a szívemről.

Nézem, amint összeszed pár iratot, majd az aktatáskájába bújtatja őket.

– Szóval kivel is találkozol ma?

Elmondta ugyan Colombóból idejövet a repülőn, csak épp ingyen pezsgőt szolgáltak fel akkor, és nem vagyok biztos, hogy az utolsó szóig mindenre odafigyeltem.

– Egy új ügyfelet cserkészünk be. Az Arcodas-csoportot.

– Igen, már emlékszem. Kik ők? Befektetési szakemberek?

Luke cége, a Brandon Communications különböző pénzügyi szervezetek – bankok, építési vállalatok és befektetési vállalkozások – arculattervezője. Így ismerkedtünk meg, még amikorra Successful Savings magazinnak dolgoztam.

– Nem – kattintja be az aktatáskáját Luke. – Pénzügyi vonalon szeretnénk terjeszkedni.

– Tényleg? – nézek rá meglepetten.

– Már jó ideje készülünk erre. A cég így is sikeres, de én valami nagyobb szabásúra vágyom. Átfogóbbra. Az Arcodas-csoport igazi nagyvállalat, a legkülönbözőbb érdekeltségekkel. Foglalkoznak ingatlanfejlesztéssel, sportcsarnokokkal, bevásárlóközpontokkal.

– Bevásárlóközpontokkal? – Felkapom a fejem. – És árkedvezményt is adnak?

– Talán. Ha megkapom a melót.

– Na és, van az Arcodasnak bevásárlóközpontja Milánóban is? – próbálok segítőkésznek mutatkozni. – Mert felkereshetném és tanulmányozhatnám.

– Nem, Milánóban nincs. Egy kiskereskedelmi megbeszélésre jönnek ide.

Luke leteszi az aktatáskáját, és hosszan végigmér.

– Mi az? – kérdem.

– Becky, tudom, hogy Milánóban vagyunk, de kérlek, ne ragadtasd el ma magad!

– Ne ragadtassam el magam? – ismétlem kissé megbántottan. – Hogy érted ezt?

– Tudom, hogy vásárolgatni fogsz.

Hát ezt meg honnan veszi? Micsoda szemtelenség! Honnan tudja, hogy nem híres szobrokat tekintek majd meg?

– Eszem ágában sincs vásárolgatni – felelem sértett méltósággal. – Mindössze a munkád iránt tanúsított érdeklődésből említettem azt a bevásárlóközpontot.

– Értem – néz rám Luke csúfondárosan, amivel teljesen kihoz a sodromból.

– Azért jöttem veled, mert érdekel a kultúra, s mert még soha nem jártam Milánóban.

– Persze, persze – bólogat Luke. – Eszerint egyetlen divatházat sem szándékozol ma felkeresni?

– Luke – kezdem a tőlem telhető legmeggyőzőbb nyájassággal –, személyes divattanácsadó vagyok, ez a munkám. Tényleg azt hiszed, hogy eldobom magam pár vacak márkás üzlettől?

– Őszintén szólva, igen.

Érzem, ahogy egyre nő bennem a felháborodás. Hát nem tettünk fogadalmat egymásnak, nem ígérte meg, hogy tisztel, és nem kételkedik szavamban?

– Azt hiszed, a vásárlásért vagyok itt? Jól van, akkor fogd! Ezzel a retikülömért nyúlok, előveszem a pénztárcámat, és a kezébe nyomom.

– Becky, ne butáskodj!

– Vedd csak el! Én csak megnézem a várost! Megyek, és megcsodálom a székesegyházat.

– Rendben. – Luke zsebre vágja a tárcát.

Banyek! Nem hittem, hogy tényleg elteszi.

Jó, nem számít, mert van egy másik hitelkártyám is a táskámba rejtve, amiről nem tud.

– Rendben – fonom keresztbe a karom a mellkasomon. – Tartsd meg a pénzem! Engem ugyan nem izgat!

– Biztos vagyok benne, hogy túléled. Még mindig használhatod azt a hitelkártyát, amit a táskádba dugtál.

Hogy mi?

Hát ezt meg honnan tudja? Csak nem kémkedett utánam? Ez voltaképpen már válóok, az bizony.

– Fogd! – Magamból kikelve a táskámba nyúlok. – Vegyél el tőlem mindent! Az utolsó ingem is kéne, ugye?! – hajítom oda neki a hitelkártyát. – Azt hiszed, hogy ismersz, Luke, pedig nem. Én mindössze meg szeretnék mártózni kissé a kultúrában, venni pár szuvenírt vagy helyi kézműves terméket.

– Helyi kézműves terméket? – visszhangozza Luke az utolsó szavakat. – Csak nem Versace cipőt értesz rajta?

– Nem! – mondom rövid hallgatás után. Ami igaz is.

Többé-kevésbé.

Inkább Miu Miura gondoltam, mert az olyan olcsó itt!

– Nézd csak, Becky, a lényeg, hogy uralkodj magadon, rendben? – mondja Luke. – Már most is épp a szállítható poggyászmennyiség határát súroljuk. – A nyitott bőröndökre pillant. – Mi lesz a dél-amerikai törzsi maszkkal meg a vudubottal? És persze ne feledkezzünk el a szertartáshoz használt táncoló kardokról se…

Hányszor emlegeti még fel ezeket a kardokat? Csak mert a csomagban kilukasztották az egyik amúgy is viseltes ingét.

– Milliomodszor mondom, hogy ezek ajándékok! – Most már felkapom a vizet. – Nem szállíttathattuk őket külön. Velünk együtt kell érkezzenek, mert különben nem látszunk igazi utazónak!

– Eddig rendben is volna. Mindössze annyit jegyzek meg, hogy nincs helyünk egyszerre a dél-amerikai maszkok és hat pár csizma számára.

És ez szerinte mulatságos.

– Luke, nem vagyok már a régi, elhiszed végre? – győzködöm. – Felnőttem. Azt hittem, észrevetted.

– Ha te mondod… – Luke felveszi a hitelkártyámat, megforgatja a kezében, majd visszaadja. – Amúgy is csak pár száz font maradt rajta.

Micsoda?

– Hát ezt meg honnan tudod? – kérdem magamból kikelve. – Ez az én hitelkártyám, senki másé!

– Akkor ne dugd a bankszámlakivonatot a matracod alá! A Srí Lanka-i szobaasszony megtalálta ágyazás közben, és nekem adta. – Megcsókol, és felveszi az aktatáskáját. – Érezd jól magad Milánóban!

Ahogy az ajtó becsukódik mögötte, még nem száll el a haragom. Ugyan, mit tud Luke? Nem tudja például azt sem, hogy ma valójában neki akartam ajándékot venni. Évekkel ezelőtt, amikor megismerkedtünk, volt egy öve, isteni olasz bőröv, amit nagyon szeretett. Egy napon azonban a fürdőszobában hagyta, ahol hogy, hogy nem, rákenődött a gyantám.

Ez nem teljesen az én hibám. Ahogy mondtam is neki, mikor az ember lábát égeti az a fránya gyanta, nem kezd el tökölni, hogy megfelelő eszköz után nézzen, amivel lekaparhatja, hanem megragadja az első dolgot, ami a keze ügyébe kerül.

Szóval, azt terveztem, hogy ma veszek egyet helyette. Egy amolyan kis „nászút végi” ajándékot. Csak hát, ha kémkedik utánam, és elolvassa a saját külön hitelkártyám számlakivonatait, akkor nem igazán érdemli meg. Micsoda pofátlanság! Miért, én elolvasom a neki címzett leveleket?

Na jó, éppenséggel elolvasom. Némelyik igazán érdekes! A lényeg azonban az…

Egek! – A vér is megfagy bennem a gondolattól. – Eszerint azt is látta, mennyit költöttem Hongkongban aznap, amikor elmentünk megnézni a tőzsdét?

Basszus!

És egy szót sem szólt róla. Jó, talán mégis megérdemli azt az ajándékot.

Belekortyolok a kapucsínóba. Akárhogy is, a végén mégis én nevetek, nem Luke. Csuda okosnak hiszi magát, a zseniális titkos tervemről azonban gőze sincsen.

Félóra múlva lent vagyok a recepción. Szűk fekete naci – nem halásznadrág, de majdnem – meg csíkos póló van rajtam. Sálat tekertem a nyakam köré, ez olyan európai. Egyenesen a pénzváltó pult felé tartok, és sugárzó mosolyt villantok a mögötte ülő nőre.

– Ciao! – köszöntöm vidáman. – Il… – kezdem, de nyomban utána elhallgatok.

Mit is hittem? Hogy ha magabiztosan belefogok a mondókámba, és olaszosan gesztikulálva, vagyis kézzel-lábbal kalimpálva mutogatok, ömleni fog a számból az olasz szó?

– Szeretnék némi valutát euróra váltani – váltok át angolra. A táskámba nyúlok, és diadalmasan előhúzok egy nyaláb meggyűrődött bankjegyet. – Rúpia, dirham, ringgit – a pultra öntöm a bankókat, és újabbakért nyúlok. – Kenyai dollár, meg… ez a nem is tudom, mi. – Egy fura, rózsaszínű példányra pislogok, amit nem ismerek fel.

Hihetetlen, mennyi pénzt cipeltem magammal, anélkül hogy észrevettem volna! Tömérdek rúpiám volt a neszesszeremben, és egy puha fedelű könyvben egy marék etiópiai birrt találtam. A sporttáskám mélyén pedig ilyen-olyan bankók és pénzérmék hányódtak a világ minden tájáról.

A lényeg az, hogy ez talált pénz! De mindig is a miénk volt.

Izgatottan lesem, ahogy a nő halmokba szortírozza a pénznemeket.

– Tizenhét különböző valuta – állapítja meg a végén kissé kábán.

– Sokfelé megfordultunk – magyarázkodom. – Szóval, mennyit ér ez az egész?

Miközben a nő a számítógépe billentyűjét veri, egészen elfog az izgalom. Talán némelyik pénznem árfolyama kedvezően változott. Meglehet, aranybányára leltem!

Aztán lelkifurdalásom támad. Hisz ez tulajdonképpen Luke pénze is. Hirtelen úgy döntök, ha többet kapok száz eurónál, a felét nekiadom, mert úgy fair. Még akkor is marad ötven! Nem rossz a nagy semmiért cserébe!

– Az illetéket levonva hét negyvenöt az egész – néz fel a nő.

– Hétszáznegyvenöt euró? – bámulok rá örvendező csodálkozással.

Fogalmam sem volt, hogy ennyi pénzt hordok magammal! Lám, a takarékosság jutalma! Mennyire igaz a mondás, hogy sok kicsi sokra megy. Ki gondolta volna!

Ebből megvehetem az ajándékot Luke-nak és mellette a Miu Miu cipőt meg…

– Nem hétszáznegyvenöt. – A nő egy cetlire felfirkant valamit, és átnyújtja nekem. – Hét euró és negyvenöt cent.

– Hogyan? – Arcomról lehervad a boldog mosoly. Itt valami nem stimmel.

– Hét euró és negyvenöt cent – ismétli a nőci türelmesen. – Milyen címletekben parancsolja?

Hogy lehetséges, hogy ennyi külföldi valuta összesen hét eurót érjen? Ez képtelenség! El is magyarázom a nőnek, hogy Indiában egy sereg mindent lehet venni ennyi rúpiáért. Akár egy autót vagy egy egész… palotát is. Ő azonban nem enged. Mit lehet tenni.

Megindulok az utcában a liftes fiútól kapott térkép útmutatásait követve. Roppant segítőkész fazon. Miután kifejtettem, hogy Milánó kulturális kincseire vagyok kíváncsi, nyomban Leonardo Utolsó vacsorájáról kezdett el beszélni, amit „okvetlenül” látnom kell.

Miért is ne? Persze hogy látni szeretném. De mindent a maga idejében! Ezért udvariasan elmagyaráztam a pasinak, hogy engem valójában a kortárs olasz kultúra érdekel. Erre valami képzőművészről kezdett beszélni, aki rövidfilmeket készít a halálról.

Pontosítottam hát, hogy „kortárs olasz kultúrán” valójában olyan kulturális ikonokat értek, amilyen a Prada meg a Gucci… mire a szeme értőn felcsillant. Bejelölt a térképen egy utcát az úgynevezett Arany Négyszögben, nos, szerinte ez „roskadozik az afféle kultúrától, amit bizonyára nagyra tartok”.

Derűs nap ígérkezik, enyhe szellő fújdogál, s a napsugarak megcsillannak az ablakok és autók felületén. Mindenütt Vespák zúgnak el mellettem. Hú, Milánó tényleg menő! Aki mellett csak elmegyek, trendi napszemüveget visel, és ahhoz mindenben passzoló táskát lóbál… még a férfiak is!

Egy pillanatra megfordul a fejemben, hogy inkább egy divatos kézitáskát kellene Luke-nak vennem öv helyett. Magam elé képzelem, amint sikkes kis táskával a hóna alatt igyekszik be a cégéhez.

Hmm. Legyen mégis inkább az öv.

Felfigyelek egy előttem haladó csajra, krémszínű nacit és magas sarkú, pántos cipőt visel. A fején rózsaszínű bukósisak, leopárdmintás szegéllyel.

Ahogy megnézem magamnak, megtetszik a bukósisak. Nekem is kell egy ilyen! Még ha nincs is Vespám, attól felvehetném a sisakot, hát nem? Ez lenne az én védjegyem. Én lennék Bukósisakos Lány. Ráadásul az utcai támadóktól is megvédene, voltaképpen tehát a biztonságomat szolgálná.

Meg kéne kérdeznem, hol vette.

– Excusez-moi, mademoiselle! – kiáltok utána, elbűvölve önnön nyelvkészségemtől. – J’adore votre chapeau!

A csaj üres tekintettel néz vissza rám, aztán eltűnik egy utcasarkon. Ami őszintén szólva faragatlanság egy ilyen jó bukósisakos nőtől. Úgy értem, itt vagyok én, aki mindent elkövetek, hogy saját nyelvén szóljak hoz…

Upsz! Oh! Már értem.

Na jó, szégyellhetem magam.

De sebaj. Amúgy sem azért jöttem, hogy bukósisakokra fecséreljem a pénzemet. Végül is a házasság arról szól, hogy életünk párja az első, hogy az ő szükségleteit a magunké elé helyezzük.

Amúgy meg, gondolom, egy napra bármikor elrepülhetek ide. Londontól csak egy ugrás, vagy nem? Suze is velem jöhetne, jut eszembe, ettől jó kedvem kerekedik. Istenkém, de jó is lenne! Hirtelen elképzelem, amint Suze meg én kart karba öltve, táskáinkat lengetve végigandalgunk a bevásárlóutcán, és önfeledten kacarászunk. Két csaj Milánóban! Muszáj ide eljönnünk!

Újabb sarokra érek, ahol megállok, hogy megnézzem a térképet. Már bizonyára közel járok. A pasi azt mondta, nincs messze az egész…

Hanem ekkor egy Versace táska jön velem szembe, mire megdermedek izgalmamban. Közel járhatok az ősforráshoz! Olyan ez, mint amikor felmentünk arra a perui vulkánra, és a vezetőnk egyre újabb turistajelzéseket mutogatott, ahogy a csúcshoz közeledtünk. Ha mostantól nyitva tartom a szemem, és Versace táskákra vadászom…

Alig néhány lépés után újabb jön szembe velem! A táska tulajdonosának méretes a szemüvege, a kezében kapucsínó meg egy rakás Armani táska. Int a barátjának, benyúl az egyikbe, és előhúz egy lekváros üveget, rajta Armani címkével.

Armani lekvár? Az Armani lekvárt is gyárt?

Meglehet, hogy itt, Milánóban minden cikk márkás darab! A Dolce & Gabbana talán fogpasztát árul, a Prada pedig ketchupot.

Újra elindulok, nagyon szaporázom, hajt a lelkesedés. Szinte a levegőben érzem az üzletekben annyira jellemző új holmik szagát. Egyre gyakrabban látok márkás táskát. A levegőt súlyos illatok ülik meg. Hallani vélem az akasztók csöndülését, meg ahogy behúzzák a cipzárt…

Aztán hirtelen ott az orrom előtt az egész.

Hosszú sugárút terül el előttem, észvesztőén elegáns tömeg hömpölyög, csupa menő cuccban. Lebarnult, modell alkatú csajok tetőtől talpig Gucci mintás hacukákban billegetik magukat észveszejtőén jó pasik oldalán, akik makulátlan vászonöltönyt viselnek. Egy vörösre rúzsozott csaj Versace farmerben tolja a Louis Vuitton bőrhuzatos babakocsiját. Egy szöszi nő nyúlprémes szegélyű, barna bőr miniszoknyában lépdel, stílusban tökéletesen passzoló mobilba hadovál. Kisfia, akit maga mellett vonszol, tetőtől talpig Gucciba van bújtatva.

És az üzletek… Mert bolt van itt bolt hátán.

Ferragamo. Valentino. Dior. Versace. Prada.

Bemerészkedem az utcába. A nyakam tekergetem, és szinte beleszédülök abba, amit látok. Micsoda kulturális sokk! Hisz időtlen idők óta csak olyan boltokat láttam, ahol bennszülőtt népek kézműves termékeit és fa gyöngysorait árulták! Hónapok óta! Úgy érzem magam, mint akit alaposan kiéheztettek, és most két adag tejszínnel falja a tiramisut.

Hú, micsoda kabát! És az a cipő! Király!

Hol is kezdjem? Egyáltalán hol…

De moccanni sem tudok izgalmamban. Olyan vagyok, mint az Ezópusz-mesebeli szamár, amelyik nem tudott választani az elébe rakott szénakötegek közül. Itt találnak majd rám évek múltán, földbe gyökerezett lábbal, amint a hitelkártyám szorongatom.

Hirtelen egy rakás bőrövre és pénztárcára téved a pillantásom egy közeli butik kirakatában.

Bőr. Luke öve. Ezért jöttem ide. Becky, koncentrálj!

Rogyadozó térddel megindulok a bolt felé, s még mindig kábán belököm az ajtaját. Nyomban megcsapja orrom a drága bőr lehengerlő illata, ami olyan átható, hogy a fejem is szinte kitisztítja.

Ez a bolt egyenesen bámulatos! A szőnyege halvány szürkésbarna, s a bemutató vitrineket puha fények fürdetik. Pénztárcákat, öveket, táskákat és zakókat látok. Megállok egy próbababa mellett, amelyen a világ legcsodásabb csokoládébarna kabátja van, tiszta bőr és szatén. Szeretettel megcirógatom, aztán felemelem az árcédulát, és csaknem összecsuklom.

Na persze, ezek lírában számolnak, mosolygok megkönnyebbülten. Azért fest úgy, mintha…

Jaj, nem! Már minden euro.

A pokolba is!

Nagyot nyelek, és továbbmegyek.

Ez is azt bizonyítja, mennyire igaza volt apunak, mekkora hiba egyetlen valutában számolni. Tizenhárom voltam, amikor a szüleim elvittek Rómába, és a lírával az volt a helyzet, hogy sokkal többnek látszott, mint ami. Az ember megvett valamit egy szakajtó líráért, és a végén kiderült, hogy mindössze három rongy! Fantasztikus volt!

Ráadásul, ha mégis megvettél egy üveg drága parfümöt, senki nem hibáztathatott (most a szüleimre gondolok), hisz – hogy anyut idézzem – ugyan ki tud fejben osztani ekkora számokkal?

Javában nézegetem a kirakott öveket, mikor egy mokány, középkorú hapsi kerül elő az egyik próbafülkéből. A szivarját rágja, bőrrel szegett, pompás fekete kasmírzakó van rajta. Ötvenes lehet. A bőre napbarnított, haja rövidre nyírt, ősz, szeme átható kék. Egyedül az orra hibádzik valahogyan, ami, hogy őszinte legyek, jókora krumpliorr.

– Hé, Roberto – mondja most reszelős hangon.

Angol az ürge, noha a kiejtése elég fura. Az amerikai és a cockney valamiféle keveréke.

A próbafülkéből erre kisiet egy fekete öltönyös eladó, aki szögletes, fekete szemüveget visel, s a kezében mérőszalagot szorongat.

– Igen, Signor Temple?

– Mennyi ebben a kasmír? – simítja végig bíráló tekintettel a mokány kis fickó a zakót.

– Signore, ez százszázalékos kasmír.

– A legjobb fajta? – Az ürge intőn felemeli az ujját. – Nehogy átverjen! Tudja, mi a jelszavam: „Csakis a legjobbat veszem meg!”

A fekete szemüveges megilletődve pislog.

– Signore… mi… izé… nem verjük át.

Az ürge néhány másodpercig némán méregeti magát a tükörben, aztán bólint.

– Rendben. Hármat veszek. Egyet Londonba küldjenek, egyet Svájcba, egyet pedig New Yorkba! – számolja ki tömzsi ujjain. – Érti?

A fekete szemüveges eladó rám sandít. Rájövök, a vak is látja, hogy kihallgatom a beszélgetésüket.

– Á, jó napot! – mondom gyorsan, kezemben a kiválasztott övvel. – Ezt szeretném megvenni, és ajándékcsomagolással kérem.

– Silvia mindenben a segítségére lesz – mutat a pénztárnál ülő nőre, majd visszafordul a vevőjéhez.

Odaadom az övet Silviának, és szórakozottan figyelem, amint becsomagolja csillogó bronzszín papírba. Elnézem, milyen ügyesen köti meg a szalagot, de fél füllel továbbra is Mr. Kasmír beszélgetését hallgatom, aki most egy bőröndöt méreget.

– Nem tetszik a textúra – mondja végül. – Valahogy másnak tűnik, valami nem stimmel vele.

– Nemrég váltottunk szállítót… – A fekete szemüveges muki a kezét tördeli. – Ugyanakkor igen finom bőr, signore.

De elhallgat, mert Mr. Kasmír kiveszi szájából a szivart, és megsemmisítő pillantást vet rá.

– Már megint át akar verni, Roberto. Jó minőséget akarok a pénzemért, amit nem sajnálok. Hozzon egy olyan bőrből valót, amit a régi szállítótól kaptak! Megértette?

Beszéd közben rám pillant, és kacsint egyet.

– Itt a legjobb a bőr a világon, de a szemetüket ne vegye meg!

– Semmi szín alatt – mosolygok rá vissza. – Mellesleg isteni a zakó!

– Igazán kedves, hogy ezt mondja – bólint nyájasan. – Magácska színésznő? Modell?

– Izé… nem… egyik sem.

– Nem számít – lengeti meg a szivarját.

– Hogyan fizet, signorina? – szakítja félbe a beszélgetést Silvia.

– Á, izé… tessék.

Ahogy átnyújtom a Visa kártyámat, melengető jóérzés járja át a szívem táját. Ajándékot venni sokkal nagyobb öröm, mint magunknak vásárolni! Ezzel ki is merítettem a teljes hitelkeretemet, úgyhogy mára ennyi volt a vásárlás.

És most mihez kezdjek? Talán megnézek valami kultúrizét. Esetleg azt a híres festményt, amit a hotelben javasoltak.

A bolt végéből halk duruzsolást hallok, s szórakozottan arrafelé fordulok. Valaki nyitva hagyta a raktár tükrös ajtaját, ahonnan egy fekete kosztümös nő jön épp elő, tüsténkedő eladók hadától körülvéve. Mi a csuda lehet a kezében? Miért olyan feldobott mindenki?

Ahogy meglátom, mi van a kezében, megáll bennem az ütő, és libabőrös lesz a hátamon a gyönyörtől.

Ez nem lehet igaz!

Pedig az. A nő egy Angel táskát lóbál a kezében.