A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Kurt Vonnegut, Jr.: Mother Night

This translation is published by arrangement with Dial Press, an imprint of The Random House Publishing Group, a division of Random House, Inc.

Copyright © 1961, 1966 by Kurt Vonnegut

Fordította Békés András

A versbetéteket fordította Tótfalusi István

Az Utószót írta Szántó György Tibor

A Vonnegut-életműsorozat szerkesztője Szántó György Tibor

Hungarian translation © Békés András, 1990, 1999, 2006, 2012, 2016

Utószó © Szántó György Tibor, 2016

© Helikon Kiadó, 2016

ISBN 978-963-227-782-0

Felelős kiadó Szász Zsolt

A Helikon Kiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Olvasószerkesztő Bajtai Zoltán

Borítóterv Mátai és Végh Kreatív Műhely

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Tartalom

Bevezetés

A szerkesztő előszava

Howard W. Campbell, Jr. vallomásai

ELSŐ FEJEZET

Harmadik Tiglátpilézer…

MÁSODIK FEJEZET

Különleges osztag…

HARMADIK FEJEZET

Brikettek…

NEGYEDIK FEJEZET

Bőrszíjak…

ÖTÖDIK FEJEZET

Utolsó nagy áldozat…

HATODIK FEJEZET

Purgatórium…

HETEDIK FEJEZET

Önéletrajz…

NYOLCADIK FEJEZET

Auf Wiedersehen…

KILENCEDIK FEJEZET

Megjelenik a színen az én Jó Tündérem…

TIZEDIK FEJEZET

Romantika…

TIZENEGYEDIK FEJEZET

Háborúból visszamaradt fölösleg…

TIZENKETTEDIK FEJEZET

Furcsa küldemények a levélszekrényben…

TIZENHARMADIK FEJEZET

Lionel Jason David Jones tiszteletes, a fogászati és hittudományok doktora…

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

Lenézvén a lépcsőházba…

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

Az időgép…

TIZENHATODIK FEJEZET

Egy jó karban lévő nő…

TIZENHETEDIK FEJEZET

August Krapptauer a Walhallába megy…

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

Werner Noth gyönyörű kék vázája…

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

A kis Resi Noth…

HUSZADIK FEJEZET

Nők akasztják a berlini hóhért…

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

A legjobb barátom…

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

Egy öreg bőrönd tartalma…

HUSZONHARMADIK FEJEZET

A hatszáznegyvenharmadik fejezet…

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

Egy poligám Casanova…

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

A válasz a kommunizmusra…

HUSZONHATODIK FEJEZET

Ahol megemlékeznek Irving Buchanon közlegényről és másokról…

HUSZONHETEDIK FEJEZET

Aki kapja, marja…

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

Céltábla…

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET

Adolf Eichmann és én…

HARMINCADIK FEJEZET

Don Quijote…

HARMINCEGYEDIK FEJEZET

Eszméjének igazsága tovább él…

HARMINCKETTEDIK FEJEZET

Rosenfeld…

HARMINCHARMADIK FEJEZET

Felüti a fejét a kommunizmus…

HARMINCNEGYEDIK FEJEZET

Alles kaput…

HARMINCÖTÖDIK FEJEZET

Külön negyven rubel…

HARMINCHATODIK FEJEZET

A visításán kívül mindent…

HARMINCHETEDIK FEJEZET

A jó öreg aranyszabály…

HARMINCNYOLCADIK FEJEZET

Ah, az élet édes rejtélye…

HARMINCKILENCEDIK FEJEZET

Resi Noth lelép a színről…

NEGYVENEDIK FEJEZET

Ismét szabadon…

NEGYVENEGYEDIK FEJEZET

Vegyszerek…

NEGYVENKETTEDIK FEJEZET

Se galamb, se frigy…

NEGYVENHARMADIK FEJEZET

Szent György és a sárkány…

NEGYVENNEGYEDIK FEJEZET

Kam-bu…

NEGYVENÖTÖDIK FEJEZET

A teknős és a nyúl…

Macskaeledel, enyv és májas hurka

Utószó Kurt Vonnegut Éj anyánk című regényéhez

Bevezetés

Ez az egyetlen történetem, amelynek tisztában vagyok a mondanivalójával. Nem mintha valami csodálatos mondanivaló volna, egyszerűen csak tisztában vagyok vele: azok vagyunk, aminek kiadjuk magunkat, így hát vigyáznunk kell, minek adjuk ki magunkat.

A náci üzelmeket illetően csak csekély személyes tapasztalatra tettem szert. A harmincas évek elején a szülővárosomban, Indianapolisban akadt néhány hazai termésű, hitvány, ám energikus amerikai fasiszta, és emlékszem, hogy valaki odacsúsztatta nekem a Cion bölcseinek jegyzőkönyveit, mely, úgymond, a zsidók titkos világhódító terveit tartalmazta. És emlékszem, hogy jókat nevettünk a nagynénémen is, aki egy német némethez ment feleségül, s akinek Indianapolisból kellett írásos igazolást kérnie arról, hogy nincs benne zsidó vér. Az indianapolisi polgármester a középiskolából és a tánciskolából ismerte a nagynénémet, úgyhogy jót mulatott, amikor szalagokkal és hivatalos pecsétekkel rakta tele a németek kérte dokumentumokat, amitől úgy festettek, mint a tizennyolcadik századi békeszerződések.

Egy idő múlva kitört a háború, nekem is részem volt benne, elfogtak, így hát egy kicsit megnézhettem Németországot belülről, miközben a háború folyt tovább. Közlegény voltam, zászlóalj-felderítő, és a genfi egyezmény előírásai szerint a munkámmal kellett megkeresnem az ellátásom költségeit, ami jó volt, nem pedig rossz. Nem kellett minden időmet valami eldugott, vidéki börtönben töltenem. Eljutottam egy városba, nevezetesen Drezdába, ahol megnézhettem magamnak az embereket és életüket.

Körülbelül százan voltunk a munkaosztagunkban. Szerződéses munkára küldtek bennünket egy gyárba, ahol terhes nők számára készítettek vitaminnal dúsított malátaszirupot. Híg mézre emlékeztetett, amelyen mintha hikorifüst aromája érzett volna. Jó volt. Bárcsak most is volna belőle! És szép volt a város is, cicomás, akárcsak Párizs, és nem hagyott nyomot rajta a háború. Úgynevezett „nyitott” város volt, amelyet nem kell támadni, mert nem összpontosul benne sem katonaság, sem hadiipar.

De körülbelül huszonegy évvel ezelőtt, 1945. február 13-án amerikai és brit repülőgépek robbanószereket dobtak Drezdára. A bombáknak nem volt közelebbről meghatározott célpontjuk. Abban a reményben dobták le őket, hogy sok éghető törmelék keletkezik, viszont a tűzoltóknak el kell bújniuk az óvóhelyekre.

Aztán apró gyújtóbombák százezreit szórták az éghető törmelékre, mint magot a frissen szántott termőföldre. Újabb bombákat dobtak le, hogy a tűzoltók ne jöhessenek elő, és a kis tüzek nőttek, összeolvadtak, egyetlen ítéletnapi lángörvény lett belőlük. Úgy bizony: tűzvihar! Mellesleg ez volt az európai történelem legnagyobb mészárlása. Hát aztán?

Mi nem részesültünk a tűzvihar látványában. Mi egy hideg húsraktárban lapultunk egy vágóhíd alatt a hat őrünkkel és a hosszú, hosszú sorokban lógó, bontott marha-, sertés-, ló- és birkatetemekkel. Hallottuk, ahogy odafenn trappolnak a bombák. Hébe-hóba megremegett a mennyezet, festék hullt ránk. Ha fölmentünk volna, hogy körülnézzünk, átalakultunk volna apró tűzdarabokká, fél-egy méteres, elszenesedett üszkökké – nevetségesen kicsiny emberkékké vagy gigászi sült szöcskékké, ahogy tetszik.

A malátaszirupgyár semmivé lett. Minden semmivé lett, csak a pincék maradtak meg, bennük százharmincötezer Hansi és Gréti összesülve, mint a mézeskalács figurák. Így hát befogtak minket hullabányászoknak, hogy hatoljunk be az óvóhelyek mélyére, hozzuk ki a tetemeket. És akkor nagyon sokféle, ilyen-olyan korú németet láttam, ahogy rájuk talált a halál, rendszerint az értéktárgyaikkal az ölükben. Néha odajöttek a rokonok is, nézték, ahogy ásunk. Ők is érdekesek voltak.

Ennyit a nácikról és rólam.

Ha Németországban születtem volna, alighanem náci lettem volna, csépelem a zsidókat, cigányokat, lengyeleket, nyomomban bakancsok merednek ki a hóhalmokból, erényeim titkos tudata melenget belülről. Így megy ez.

Most, hogy belegondolok, van még egy mondanivalója ennek a történetnek: aki meghal, az halott.

Ja, és még egy az eszembe jutott: szeretkezz, amikor lehet. Jót tesz az embernek.

Iowa City, 1966

A szerkesztő előszava

Előkészítvén Howard W. Campbell, Jr. vallomásainak eme kiadását, olyan írásművel kerültem szembe, amely több az egyszerű tájékoztatásnál vagy, alkalomadtán, félrevezetésnél. Campbell nemcsak rendkívül súlyos bűnök terheltje volt, hanem egykor drámaíróként is némi hírnévre tett szert. Ha azt mondjuk, író volt, ezzel azt mondjuk, hogy a művészet követelményei elégséges indokot adtak számára, hogy hazudjon, mégpedig anélkül, hogy bármi rosszat látna benne. Ha azt mondjuk, drámaíró volt, ez még harsányabb figyelmeztetés lehet az olvasónak, hiszen senki sem nagyobb hazug annál az embernél, aki életeket és érzelmeket nyomorít egy színpad abszurdul mesterkélt keretébe.

És most, hogy elmondtam a magamét a hazugságokról, megkockáztatom a kijelentést, hogy a művészi hatás kedvéért mondott hazugságok – mint például a színházban vagy talán Campbell vallomásaiban – magasabb szempontból nézve az igazság legelragadóbb megjelenései lehetnek.

Semmi kedvem érveket fölhozni emellett. Szerkesztői kötelességeim semmiképpen sem terjednek ki a vitára. Egyszerűen csak az olvasók elé kell tárnom, a lehető legalkalmasabb stílusban, Campbell vallomásait.

Ami engem illet, nemigen nyúltam bele a szövegbe. Kijavítottam néhány helyesírási hibát, kihúztam néhány felkiáltójelet, és minden kiemelés tőlem származik.

Több esetben megváltoztattam a neveket, hogy ma is élő ártatlan személyeket megkíméljek kínos helyzetektől vagy még rosszabbtól. Ami ezt a beszámolót illeti, Bernard B. O’Hare, Harold J. Sparrow és dr. Abraham Epstein például költött név. Kitalált Sparrow katonai azonosító száma és az Amerikai Légió könyvbeli címe is: az Amerikai Légiónak nincsen Francis X. Donovanről elnevezett helyőrsége a massachusettsi Brookline-ban.

Egyetlen pont van, ahol nem Howard W. Campbell, Jr., hanem az én pontosságom kérdőjelezhető meg, mégpedig a huszonkettedik fejezetben, ahol Campbell németül és angolul is idézi három költeményét. Campbell kéziratában az angol változat teljesen világos. A német változatokat azonban emlékezetből idézte föl, s az átírások és újraátírások nyomán sok helyütt szinte olvashatatlanná maszatolódtak. Campbell nem törődött angol írásművészetével, németségére azonban büszke volt. A bizonyítás vágyától hajtva újra és újra átdolgozta a német változatokat, és a jelek szerint sohasem volt teljesen elégedett velük.

Így hát, hogy ebben a kiadásban valamennyire érzékeltethessem, milyenek voltak németül a költemények, meg kellett bíznom valakit a restaurálás kényes munkájával. Aki elvégezte ezt a feladatot, és, hogy úgy mondjam, összeállította a vázát a cserepekből, nem volt más, mint Mrs. Theodore Rowley a Massachusetts állambeli Cotuitből, remek nyelvész és a saját jogán is neves költő.

Hosszabb részeket csak két helyen húztam ki. A harminckilencedik fejezetben a kiadóm jogtanácsosának követelésére. Az eredeti kéziratban az Amerikai Alkotmány Fehér Fiai Vasgárdájának egyik tagja ráüvölt egy amerikai katonára:

– Jobb amerikai vagyok, mint maga! Az én apám találta ki az Amerikai vagyok emléknapot! – A tanúk egybehangzó állítása szerint csakugyan elhangzott ez a kijelentés, de minden ténybeli alap nélkül. A jogtanácsos úgy érzi, ha közölnénk a szöveget, rossz fényt vetne azokra, akik a valóságban kitalálták az Amerikai vagyok emléknapot.

Mellesleg a tanúk szerint abban a fejezetben Campbell a lehető legpontosabban számol be az elhangzottakról. Mindannyian egyetértenek például abban, hogy szóról szóra ezt mondta Resi Noth a halála előtt.

A másik részletet a huszonharmadik fejezetből húztam ki, mert az eredetiben pornográf volt. Becsületbeli kötelességemnek éreztem volna, hogy csonkítatlanul közöljem a fejezetet, ha Campbell nem ott, magában a szövegben kéri, hogy majdani szerkesztője végezze el a műtétet.

A könyv címe Campbelltől származik. Az ötletet Goethe Faustjából, Mefisztó egyik tirádájából vette, mely így hangzik:

Én részből rész vagyok, mely egy volt valaha,

a Sötét része, mely a Fényt szülé vala,

a büszke Fényt, mely örökségiért

Éj-anyja jussát perli itt: a Tért;

de bárhogy küzdjön is, mégsem lehet szabad,

lekötve testeken tapad.

Testekből árad, széppé test teszi,

s testen torpad meg fennakadva,

s hiszem, nincs messze már a napja,

pusztulni is testekkel kell neki.{1}

A könyv ajánlása is Campbelltől származik. Ezt írta róla Campbell egy később kihúzott fejezetben:

Mielőtt láttam volna, miféle könyv lesz ebből, leírtam az ajánlást: „Mata Harinak”. Mata Hari a hírszerzés érdekében kurválkodott, akárcsak én.

Most, hogy már látok valamit a könyvből, szívesebben ajánlanám olyasvalakinek, aki kevésbé egzotikus, kevésbé fantasztikus, inkább kortársunk – kevésbé a némafilmekbe való figura.

Szívesen ajánlanám egy közismert személynek, férfinak vagy nőnek, aki köztudottan gonoszságokat művelt, miközben magában ezt mondogatta: „A jó énem, az igazi énem, a mennyben teremtett énem ott rejtezik a mélyben.”

Számos példa jut az eszembe, úgy tudnám hadarni őket, mint Gilbert és Sullivan valamelyik bravúráriáját. Nincs azonban közöttük egyetlen olyan név sem, amely egymaga méltó volna erre az ajánlásra – hacsak az enyém nem.

Így hát hadd részesítsem önmagamat ebben a megtiszteltetésben, ilyenképpen:

Alaposabb megfontolás után ezt a könyvet Howard W. Campbell, Jr.-nak ajánlom, aki kora bűnébe esve, túl nyíltan szolgálta a rosszat és túl rejtetten a jót.

Kurt Vonnegut, Jr.

Ezt a könyvet Mata Harinak ajánlom

ELSŐ FEJEZET

Harmadik Tiglátpilézer…

A nevem Howard W. Campbell, Jr.

Születésem szerint amerikai vagyok, hírem szerint náci, hajlamaim szerint pedig hontalan.

Ezt a könyvet az 1961. esztendőben írom.

Mr. Tuvia Friedmannak, a haifai Háborús Bűnök Dokumentációs Intézete igazgatójának írom ezt a könyvemet, meg mindenkinek, akit még illet.

Hogy miért érdekelné ez a könyv Mr. Friedmannt?

Mert aki írja, azt azzal vádolják, hogy háborús bűnös. Mr. Friedmann az ilyen emberek szakértője. Előzőleg értésemre adta, hogy nagyon szívesen venne bármiféle írást, amellyel esetleg volnék szíves kibővíteni a náci gaztettek ismereteinek tárházát. Olyannyira, hogy írógépet bocsátott a rendelkezésemre, buzgó gyorsírókat és kutatási segéderőket, akik kifürkésznek minden tényt, ami ahhoz szükséges, hogy a beszámolóm teljes és pontos legyen.

Rácsok mögött vagyok.

Rácsok mögött vagyok Jeruzsálem óvárosában, egy szép, új börtönben.

Itt várom, hogy elfogulatlanul ítélkezzék fölöttem Izrael köztársasága.

Különös darab ez az írógép, amelyet Mr. Friedmanntól kaptam – és illő az alkalomhoz. Ezt az írógépet szemlátomást a második világháború idején készítették Németországban. Hogy honnét tudom? Egyszerű. Egyetlen mozdulattal lehet leütni rajta egy jelet, amelyet a Harmadik Német Birodalom előtt sohasem használtak írógépen, egy jelet, melyet soha többé nem fognak írógépen használni. Ez a jel a kettős villám, a rettegett SS, a Schutzstaffel, a legelvakultabb nácik testületének szimbóluma.

A háború idején Németországban végig egy ilyen írógépet használtam. Amikor alkalmam nyílt arra, hogy a Schutzstaffelről írjak, amit gyakran és lelkesen megtettem, sohasem rövidítettem SS-nek, hanem mindig a sokkal ijesztőbb és varázslatosabb kettős villámot ütöttem le.

De ez már történelem.

Körülvesz a történelem. Noha a börtön, ahol rothadok, új, egyik-másik kövét, mint mondják, még Salamon király idején faragták.

És néha, amikor a cellám ablakából kinézek az újszülött Izrael állam vidám, harsány fiatalságára, úgy érzem, hogy az én háborús bűneim ugyanolyan ősrégiek, mint Salamon vén, szürke kövei.

Milyen régen is volt az a háború, az a második világháború! Milyen régen voltak annak a háborúnak a bűnei!

Szinte már elfelejtették a zsidók is – mármint a fiatal zsidók.

Az egyik zsidó, aki itt őriz engem, semmit sem tud a háborúról. Nem érdekli. Arnold Marx a neve. Lángvörös a haja. Csak tizennyolc éves, ami azt jelenti, hogy Arnold hároméves volt, amikor Hitler meghalt, és a világon sem volt, amikor az én háborús bűnösi pályafutásom elkezdődött.

Reggel hat órától délig vigyáz rám.

Arnold Izraelben született. Ki sem tette a lábát Izraelből.

Az apja és az anyja a harmincas évek elején hagyta el Németországot. A nagyapja, mint mondja, megkapta a Vaskeresztet az első világháborúban.

Arnold ügyvédnek készül. Az apja fegyverműves, és mindkettőjük szenvedélye a régészkedés. Apa és fia a szabad ideje legnagyobb részét Hazór romjainak feltárásánál tölti. Jigael Jadin irányítja őket, aki az arab államokkal vívott háború idején az izraeli hadsereg vezérkari főnöke volt.

Hát jó.

Hazór, mint Arnold elmondta, a kánaániták városa volt Észak-Palesztinában, és már legalább ezerkilencszáz évvel Krisztus előtt létezett. Körülbelül ezernégyszáz évvel Krisztus előtt, mesélte Arnold, egy zsidó sereg elfoglalta Hazórt, megölte mind a negyvenezer lakost, és porig égette a várost.

– Salamon újra fölépíttette – mondta Arnold –, de Krisztus előtt 732-ben Harmadik Tiglátpilézer megint fölgyújtotta.

– Kicsoda? – kérdeztem.

– Harmadik Tiglátpilézer – mondta Arnold. – Az asszíriai – tette hozzá, hogy fölfrissítse az emlékezetemet.

– Ja úgy – mondtam. – Az a Tiglátpilézer!

– Úgy viselkedik, mintha hírét se hallotta volna – mondta Arnold.

– A hírét sem hallottam – mondtam. Alázatosan megvontam a vállam. – Gondolom, szégyen és gyalázat.

– Hát… – mondta Arnold, és tanárosan összehúzott szemmel nézett rám –, énszerintem ő tényleg olyasvalaki, akiről mindenkinek tudnia kellene. Alighanem ő volt Asszíria legkiemelkedőbb szülötte.

– Aha – mondtam.

– Ha akarja, hozok róla egy könyvet – mondta Arnold.

– Ez kedves magától – mondtam. – Lehet, hogy később majd jut egy kis időm a nem mindennapi asszírokra. Egyelőre azonban igencsak el vagyok foglalva a nem mindennapi németekkel.

– Például? – kérdezte.

– Például az utóbbi időben elég sokat tűnődöm a régi főnökömön, Paul Joseph Goebbelsen – mondtam.

Arnold bárgyún nézett rám.

– Az ki?

És akkor úgy éreztem, bekúszik, maga alá temet a Szentföld pora, éreztem, milyen vastag homok- és kőréteg nehezedik majd rám egykor. Városok romjai tornyosultak tíz-tizenöt méter magasan fölöttem; alattam pedig néhány szemétdomb, egy-két templom… és aztán…

Harmadik Tiglátpilézer.

{1} Jékely Zoltán fordítása