James Grippando

FEKETE HORIZONT

James Grippando

FEKETE

HORIZONT

A mű eredeti címe

Black Horizon

Copyright © 2014 by James Grippando

Published by arrangement with HarperCollins Publishers.

Hungarian translation © Beke Zsolt

© General Press Könyvkiadó, 2016

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

BEKE ZSOLT

A borítót

KENYÓ ILDIKÓ

tervezte

ISBN 978 963 643 877 7

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 299 1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZALA BOGLÁRKA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Tiffanynak, sok szeretettel

Köszönet a húszévnyi boldog kezdetért.

Köszönetnyilvánítás

Jack Swyteck pontosan húsz éve kelt életre az első regényem lapjain. Örökre hálás leszek Richard Pine-nak, aki azóta is az ügynököm, és aki bemutatta Jacket a HarperCollinsnak – amely máig a kiadóm. Az első Swyteck-regény írása során eszembe sem jutott, hogy sorozat lesz belőle, ezért külön hálával tartozom szerkesztőmnek, Carolyn Marinónak, aki a negyedik közös kötetünk után feltette a logikus kérdést: – És az első regény óta mi lett Jackkel?

Saját magam járok utána a könyveimben szereplő tényeknek, adatoknak, így minden hibáért engem terhel a felelősség. Mindazonáltal hálásan köszönöm mindenkinek, aki a tudásával és szakértelmével hozzájárult a regény megírásához: Rex Hamiltonnak és hihetetlenül segítőkész barátainak az Everglades Alapítványnál; Gwen Keenannek, aki a floridai környezetvédelmi hivatal veszélyelhárító egységének vezetője; valamint Jacqueline González-Touzet-nak, hogy megosztotta velem az ismereteit Kubáról és főleg a kubai építészetről.

Hálás vagyok Carolyn segédszerkesztőjének, Amanda Bergeronnak, és az önkéntes próbaolvasóimnak, Janis Kochnak és Gloria Villának. Ők nem csupán a kézirat szerkesztői. Ők tesznek engem jobb íróvá.

Gratulálok John és Samantha Murphynek, akik John édesapjáról, Jim Murphyről nevezhettek el egy karaktert a Fekete horizontban. A Murphy család nagylelkű felajánlása a Szent Tamás Episzkopális Iskola növendékeinek mindennapjait teszi teljesebbé. Annak a hagyománya, hogy a Jack Swyteck-regények egyik szereplőjének a nevére licitálni lehet, a második, Elhibázott ítélet című könyvemmel kezdődött, és boldogan jelenthetem be, hogy azóta több mint ötvenezer dollárt gyűjtöttünk jótékony célokra.

Végezetül pedig Tiffanynak is hálás köszönet. Jack Swyteck húsz éve kelt életre, és úgy érzem, én is. Boldog házassági évfordulót! Szeretlek!

1. fejezet

Egyetlen szó, és az ember élete örökre megváltozik. Ez nem újdonság egy büntetőjogi védőügyvédnek. Ebben a pillanatban azonban Jack Swyteck nem az esküdtszék terme előtt várt a „nem bűnös” ítéletre, hanem élete legfontosabb mondatát gyakorolta.

Akarom.

Jack megigazította a hajtókájába tűzött virágot a fürdőszoba tükrében, azután a csokornyakkendőjét is. Reszkető kézzel szárogatta le a vízcseppeket a szmokingja ujjáról. Nem tudta, miért ilyen ideges. Tekintve, hogy a szerelmi élete eddig sem a nagykönyv szerint alakult, így arra sem kellett volna számítania, hogy az esküvő mindenféle gubanc nélkül zajlik majd.

Az A terv képeslap-tökéletességű lett volna: a menyasszony és a vőlegény mezítláb állnak a homokos parton, a fejük felett fehér, vászon sátortető, amelyről színes orchideák csüngnek alá, a háttérben pedig egy víz alatti nemzeti park türkizkékje ragyog. Szeptember közepe azonban Florida hurrikánszezonjának csúcspontját jelentette, és a szombat délutáni szertartás végül versenyfutás lett az anyatermészettel. Ők veszítettek. Abban a pillanatban, amikor az örömanyát odakísérték a helyére, Key Largóra lecsapott a vihar, olyan, mint a Humphrey Bogart és Lauren Bacall főszereplésével készült filmben. Az elázott vendégek az autóikhoz siettek, miközben a szél vadul kavarta az esőcseppeket. A szakadó eső újabb és újabb hulláma érte el a partokat, így nem lett volna értelme kivárni, amíg a Miamitól egészen Havannáig húzódó trópusi vihar elvonul. A szertartást valamivel északabbra, zárt helyre, egy bárba költöztették, amely az utolsó kocsma volt Miami szárazföldi része és Florida Keys között. A hely büszke tulajdonosa Theo Knight, a miami gettó egyik bandájának hajdani tagja, aki túlélte a halálsort. Egyébként jobb helyet nem is találhattak volna az esküvőhöz, ugyanis Jack tárta a bíróság elé azt a DNS-bizonyítékot, amely igazolta Theo ártatlanságát, a bárért kifizetett foglaló pedig abból a kártérítésből származott, amelyet Theo kapott, akinek már felszolgálták az utolsó vacsoráját, és megborotválták a fejét meg a bokáját is, ahová az elektródák kerültek volna.

– Kész vagy, haver? – kérdezte a tanú szerepét betöltő Theo.

– Akarom – válaszolta Jack. – Azaz igen.

Jack elindult a férfimosdóból, végig a folyosón, be a bárba. Theo nagybátyja, Cy szaxofonozott, az elázott vendégsereget Pachelbel kánonjának dzsesszes átiratával szórakoztatta. Fénykorában Cyrus Knight az éjszakai élet császára volt Overtown Village-ben, Miami kis Harlemében. A zene megnyugtatta Jacket, és megmosolyogtatta, hogy a barátaik milyen gyorsan átalakították a kocsmát egy esküvő helyszínévé. A tengerparti fehér sátortetőt felállították a klasszikus diszkógömb alatt. A tánctéren összecsukható székek sorakoztak, még a menyasszony és a vőlegény oldalát elválasztó folyosót sem felejtették ki. Minden szék foglalt volt, a hetvenvalahány vendég egyike sem döntött úgy, hogy beáldozza az esküvőt a szárítkozásért cserébe.

Jack és Theo oldalról léptek be, és a zenegép mellett álltak meg, amely úgy Reagan elnöklése óta nem működött. Harry Swyteck megszorította a fia kezét. Politikai karrierje csúcsán, amikor Jack még csak kezdő ügyvéd volt a Freedom Institute-nál, Harryt kétszer is Florida kormányzójának választották, de közjegyzői tevékenysége hatalmazta fel arra, hogy levezényeljen egy esküvői ceremóniát.

– A nagymamád olyan büszke rád – jegyezte meg Harry gyengéden.

Számtalan ismerős arcot felfedezett a vendégsereg soraiban, Jack tekintete azonban a drága abueláján állapodott meg. A nagyanyja szeme könnyekben úszott – leginkább az öröm, de részben a bánat könnyei, hogy Jack anyja nem lehet jelen az esküvőn. Jack édesanyja a szülésbe halt bele, és a nagyi csak akkor tudta elhagyni a Castro vezette Kubát, amikor Jack már felnőtt férfi volt. Azóta életcéljául tűzte ki, hogy gringó unokájának („aki félig spanyol, bár csak vérvonal szerint”) gyorstalpalót biztosít a kubai kultúrából. A templomi esküvő hiánya ugyan azonnal bukást jelentett volna, de végtelen mennyiségű pluszpont járt a dédunokák lehetőségéért.

A zene elhallgatott, és a bár, szombat délutánhoz képest, szokatlanul csendes lett, csak az eső kopogását lehetett hallani a tetőn. Minden szem a terem végéből nyíló kétszárnyú ajtóra szegeződött, amely a biliárdszobába vezetett. Egy Sam nevű golden retriever, a vőfély vezetőkutyája lépdelt végig a széksorok között. Sötétsárga bundája ragyogott, miközben kialakította a folyosót: a nyakörvéhez kötözött rózsaszín szalagnak köszönhetően egy hengernyi fehér selyempapírt húzott maga után, amelyet még Theo talált a raktárban. Nem lett volna rossz, ha Sam mellett Max, a saját szeretni való, bugyuta szőkéjük is ott van, aki azt hiszi magáról, hogy ő Jack és Andie első közös gyereke, de a folyosó ötlete hirtelen jött, és Max amúgy is kiborult volna a vihartól. A végszóra Cy bácsi belekezdett a nászinduló dzsesszel átitatott, lendületes változatába.

A vendégek felálltak, a biliárdszoba ajtaja kitárult, és Andie megjelent a folyosó végén.

– Hűha – szaladt ki Jack száján önkéntelenül.

Andie Henning nem hasonlított azokra a nőkre, akiket eddig ismert, és nem csak azért, mert beépített ügynökként dolgozik az FBI-nál. Jack szerette, hogy Andie nem fél alámerülni a floridai felszín alatti víztározókba, hogy az FBI-os kiképzése alatt maximális pontszámot ért el a világ egyik legkeményebb lőterén. Jack odavolt a nő zöld szeméért, amelyet angolszász apjától, és hollófekete hajáért, amelyet indián anyjától örökölt; ez a keverék tette különlegessé a szépségét. A ragyogó szót talán a kelleténél sűrűbben használják a menyasszonyok leírására, de most megállta a helyét. Nincs ahhoz fogható látvány, amikor egy sörmárka neoncégére fénykörébe vonja a hosszú, fehér ruhát viselő, gyönyörű nőt.

Andie az édesapja oldalán indult el az oltár felé, de az első sornál megálltak. Az apja adott egy puszit a lányának, majd leült a felesége mellé. A nyoszolyólány megemelte a ruha uszályát, amikor Andie fellépett a kis színpadra, ahol számos helyi banda megfordult már. Megviselte a virágcsokrát, ahogy az eső elől menekültek, és az egyik elefántcsontfehér rózsabimbó letörött, a földre hullott. Jack gyorsan felkapta, megcsókolta a virágot, és a gomblyukába tűzte.

– Aki úr, az a pokolban is úr – sziszegte Andie a fogai között.

Jack alig tudta visszafojtani a nevetését, miközben a menyasszonya belépett a sátortető alá. A zene elhallgatott, és a vendégek helyet foglaltak a székeiken. Harry még kivárt egy pillanatot, hogy kiemelje a pillanat méltóságát, majd büszkeségtől átitatott hangon megkezdte a szertartást.

– Hölgyeim és uraim, azért gyűltünk ma itt össze, hogy tanúi legyünk Andrea Henning és John Swyteck – Andie és Jack – egybekelésének. A házasság fontos intézménye a szeretetre és a bizalomra épül, és most azért vagyunk itt, hogy megünnepeljük kettejük egymás iránt érzett szerelmét, és osztozhassunk ennek örömében.

Harry megállt. Jack és Andie előzőleg megkérték rá, hogy tekintsen el a régimódi terjengős beszédektől, Harry azonban jó politikushoz méltóan szerette hallatni a hangját.

– Ha van valaki az itt jelenlévők között, aki bármilyen okot tud, ami miatt ez a házasság nem jöhet létre, az szóljon most, vagy hallgasson mindörökre.

Villámcsapás robaja rázta meg a bárt. Valahol az épülethez közel csapott le. Túl közel. A neoncégérek pislogni kezdtek, aztán a szoba sötétségbe borult.

– Ay, Dios mío!{1} – kiáltott fel a nagyi, miközben keresztet vetett.

Jack és Theo egymásra nézett, mindketten érezték a helyzet iróniáját: végtére is egy égi hang szakította félbe a ceremóniát.

– Úgy látom, a mi Atyánk gyertyafényes szertartást szeretne – fordította Jack a tekintetét az ég felé.

Andie megszorította a férfi kezét. – Úgy értetted, a mi Asszonyunk.

Jack elmosolyodott. – Persze, szívem, a mi Asszonyunk.

2. fejezet

A vihar középpontja a Floridai-szoros felett húzódott, félúton a Golf-áramlat százmérföldes örvényei és a Key Westet Havannától elválasztó áramlások között. A szüntelenül hatvan kilométer per óra sebességű orkán ugyan fele volt egy egyes kategóriájú hurrikánnak, de elég erős volt ahhoz, hogy hat méter magas hullámokat is létrehozzon, amelyek aztán még a legmasszívabb olajfúró tornyokat is ide-oda hánykolódtathatják. Ahhoz épp elég erős volt a vihar, hogy nevet kapjon.

– Na mi lesz, Rosa? Szopass csak, te ribanc, szopass csak!

Rafael áthajolt a korláton, és mellbe vágta a szabadszájú kollégáját, de az ütés alig volt erősebb, mint a zuhogó eső. A vihar neve ugyanis Miguel volt. Rosának Rafael Havannában élő testvérét hívták.

– Fogd be! – kiáltotta az üvöltő szélbe.

A barátja egyszerűen kinevette. Rafael azonban nem volt vicces kedvében. Az éjszakai műszak épphogy elkezdődött, és nem volt nagy hangulata újabb tizenkét órához az arcába csapó esőben, amely még az időjárásálló öltözetét is átáztatja. Átlagos körülmények között a torony ipari reflektora megvilágítja a környező tengert is, ám ma este Rafael még a fedélzet túlsó végét sem látta.

– Ti ketten! – üvöltötte a fúrótorony parancsnoka. – Ne bohóckodjatok! Veszélyes a fedélzeten lenni.

Na ne viccelj, gondolta Rafael.

Rafael és a norvég parancsnok egy százhatvanhét főből álló nemzetközi legénység tagja volt, akik a világ legnagyobb feltárótornyának a működését biztosították. A torony egy Kuba, Kína, Oroszország és Venezuela közreműködésével létrejött konzorcium tulajdonában állt. Egy skót társaság ugyan kilépett az üzletből, de a neve nem tűnt el a toronyról. A Scarborough 8 arra a hivatalos becslésre reagálva épült meg, hogy a Kubától északra elterülő medence öt- és húszmilliárd hordó közötti olajat és kétszázhetvenmilliárd köbméternyi földgázt rejt magában. A probléma forrása az volt, hogy a lelőhely másfél kilométer mélyen, az óceán mélyén volt található. Extramélyvízi fúrás az ipari elnevezése. A nehézségeket csak tetézte a régóta fennálló politikai helyzet az Egyesült Államok és Kuba között, amely megtiltotta az amerikai vállalatoknak, hogy részt vegyenek bármilyen fúrási tevékenységben az Államokat és Kubát elválasztó kizárólagos gazdasági határtól délre – azaz nagyjából száz kilométerre Key Westtől. Azért, hogy megkerüljék Washington fél évszázados kereskedelmi embargóját a Castro-rezsim ellen, a Scarborough 8-at a kínai Santung tartomány egyik hajógyárában építették, és tíz százaléknál kevesebb amerikai alkatrészt tartalmazott. Harminchatezer bruttó regisztertonnás térfogatával túl nagy volt ahhoz, hogy a Panama-csatornán szállítsák, így első tengeri útján rögtön meg kellett vele kerülni a Jóreménység fokát. Elképesztő méretei bőven meghaladták egy futballpálya dimenzióit. Szép időben a hajótörzs harmincöt méter mélyen merült el az óceánban, háromszor olyan mélyen, mint a Queen Mary 2. Túlélőmódban, mint amikor a Miguelhez hasonló trópusi viharokkal szemben kell helytállnia, a Scarborough 8 képes majdnem húsz méterrel feljebb emelkedni, hogy a fedélzet a háborgó tenger felett maradjon.

Nem elég magasra, hogy Rafael elégedett legyen.

Az arcába csapódó víznek tengeríze volt, nem eső. A tekintete a tornyon végighúzódó fénysort követte. A torony maga egy kúpban végződő acéloszlop volt, az olajipar legismertebb szimbóluma. Rafael fél évre volt attól, hogy megszerezze a mérnöki diplomáját, itt azonban kisegítőként dolgozott, egyikeként azoknak a jól megfizetett munkásoknak, akik vállalták a kockázatot, hogy a torony fúróinak munkáját támogatják a fedélzet felett húzódó pallóról. Rafaelnek a munkaállomásához, az úgynevezett majomkifutóhoz tizenöt métert kellett felmásznia a torony oldalán.

– Előfordulhat, hogy ma este lehúzzuk a rolót? – kiáltotta.

A parancsnok felnevetett, és megrázta a fejét, mintha csak emlékeztetni szerette volna Rafaelt arra, hogy a Scarborough 8-on dolgozó norvég legénység minden egyes tagja a téli Északi-tengeren edződött.

– Félmillió eurót ér minden nap a fúrótornyon, ennyiért bérlik a kínaiaktól. Egy kis szél meg eső miatt még nem állíthatjuk le.

Azért a vihar több volt, mint „egy kis szél meg eső”, még akkor is, ha jelentősen legyengült, elérve Kubát, ahogy északnyugati irányban haladva mindent elsöpört maga előtt. A fúrótorony vezetősége is úgy számított, hogy a sziget vihargátként funkcionál majd, nem alakul ki hurrikán, és nem kell kiüríteni a tornyot. Rafael csak találgatni tudta, hogy az ő aprócska havannai lakása vajon túlélte-e az ítéletidőt.

– Hahó! – mondta a parancsnok. – Vissza dolgozni!

Rafael megtörölte a szemüvegét, és elindult a létrán. A fokok csúszósak voltak, így még erősebben kellett kapaszkodnia. A húszkilónyi nedves felszerelés – esőkabát, csizma, elemlámpa, rádió, sisak és még miegymás – nem könnyítette meg az utat. A lába alatt a nappalisok boldogan húzódtak vissza a hálótermeikbe. Tizenkét órával később majd ismét visszatérnek. A Scarborough 8 soha nem alszik.

Egyre erősebb széllökések kísérték Rafael útját felfelé. A legjobb volt nem sokat rágódni a veszélyen, de ebédidőben rápillantott az állapotjelző táblára, és nem tudta kiverni a fejéből a legfrissebb fúrási adatokat. A Scarborough 8 ezerhétszáz méter mély vízben állt, és a titán fúrófejek négy és fél kilométer mélyre hatoltak a tengerfenékben. Eszébe jutott az is – miután szerte a fúrótornyon kiragasztották az ebédlőtől a vetítőteremig –, hogy egyre inkább közeledik annak a határideje, amikorra kereskedelmi mennyiségű kőolajat és földgázt kell találniuk. Mindössze öt nap maradt vissza az egyetlen olyan olajfúró torony negyvenöt napos bérleti szerződéséből, amely kilencven százalékban nem amerikai alkatrészekből készült, és amely elég nagy ahhoz, hogy az északi medencét feltárja. A pletykák szerint a következő egy brazil–angolai–venezuelai konzorcium lett volna, a harmadik pedig spanyol–indiai–maláj csoport. Ha a Scarborough 8-on valaki sztrájkba kezd, a profit fele a kubai parlamentet illeti.

Egy széllökés megremegtette a tornyot. Rafael megállt, a korláthoz rögzítette a biztonsági kötelet, és erősen kapaszkodott. Nagyjából félúton lehetett a munkaállomása felé, úgy harminc méterrel a dühöngő óceán felszíne felett. A parancsnok hangja recsegett a rádióban.

– Minden rendben odafent?

Rafael elfordította a fejét a szél és az eső elől. – Minden pazar – válaszolta.

A torony ismét megremegett, a mély rezgés a lépcső alsó fokaiból kiindulva járta át az egész testét. A parancsnok következő bejelentkezése csak fokozta az aggodalmát.

– Rafael, gyere le!

A torony oldalán a fények kialudtak egy pillanatra.

– Mi folyik itt?

– Gyere le! Azonnal!

Bekapcsolták a vörösen villogó vészjelzőket, és a sziréna is megszólalt. A munkások azonnal, műszaktól függetlenül hadirendbe álltak. A nappalisok kirohantak a hálótermekből, útközben kapkodták magukra a felszerelésüket, miközben az esőben a torony felé szaladtak. Rafael kioldotta a biztonsági kötelet, és gyorsan elindult lefelé a létrán, de útközben megállt. Ismét furcsa rezgést érzett az acélszerkezetben.

Hirtelen az eső mintha más irányból érkezett volna, mintha a fedélzetről esett volna felfelé, és Rafael már tudta, hogy ez nem eső, hanem az olajkitermeléshez használt öblítőiszap – agyag, adalékanyagok és víz keveréke –, amely alapesetben a fúrócsőben cirkulál, hogy elszállítsa a törmeléket és hűtse a fúrófejet. Egy újabb sziréna szólalt meg. Még több fény villogott. Rafael szorosan kapaszkodott.

– Rafael...

A férfi fülese megreccsent, a parancsnok hangja eltűnt. Rafael még erősebben a fülébe nyomta a fülhallgatót, de nem hallott semmit a süvöltő szélen, a zuhogó esőn és a vijjogó szirénán kívül.

Az ezt követő hang olyan volt, mint a hangrobbanás. Megrázta a tornyot, Rafael majdnem leesett a létráról. Miközben azért küzdött, hogy ne veszítse el az egyensúlyát, lenézett a fedélzetre. A magasból, a létráról szemlélve, a káosz olyan volt, mint amikor egy jól irányzott rúgással belerúgnak egy hangyabolyba. A férfiak szó szerint az életükért futottak, felvették a felfújható mellényeket, és botladozva a fedélzet szélén álló mentőcsónakokhoz siettek. A legénység ugyan kapott kiképzést vészhelyzet esetére is, de nincs az a felkészülés, amely felül tudná írni a pánikot egy valódi vészhelyzet esetén.

Rafael újabb rezgést érzett a talpa alatt, erősebbet, mint amilyen az előző volt. Hőhullám csapott fel közvetlenül alóla, olyan hirtelen, hogy a csizmája talpán keresztül is érezte. A fedélzet fényei hol elaludtak, hol felvillantak. A vörös és a sárga vészfények mintha csak kihangsúlyozták volna a zavarodottságot odalent. Valaki átrepült a védőkorláton, egy másik kollégája követte. Azt nem lehetett eldönteni, hogy szándékosan ugrottak-e le, vagy lesöpörte őket a szél. De ez most nem számított, mert Rafael már tudta, hogy a viharnál jóval hatalmasabb erő martalékává lettek. A szerkezet ismét megremegett, újabb hőhullám tört fel, amelyet erős villanás kísért. Ebből egy dologra következtetett.

Rafael összezárta a szemét, és minden erejével megragadta a létrát.

– Szűzanyám – suttogta –, meg fogok halni.

3. fejezet

– Igazából már az ebédet fogjuk elkölteni az ágyban – mondta Jack.

Andie a szobaszervizzel beszélt telefonon. Átfordult a másik oldalára, kidörzsölte az álmot a szeméből, és megnézte az órát az éjjeliszekrényen. Délután egy óra volt.

– Nem érdekes – mondta a telefonba, aztán letette. Jack a paplan alatt közelebb húzta magához a nőt.

– Együnk a medence mellett – mondta Andie.

– Maradjunk ágyban – javasolta Jack.

– Nem akarsz látni az új brazil fazonú bikinimben?

Tekintve, hogy most meztelenek voltak, nehéz volt eldönteni, hogy mi is lenne a jó válasz. – Ööö... igen?

– Jó válasz. Egész jól megy ez a férjesdi neked, Jack.

Andie ugrott ki először az ágyból, aztán a férfi is követte.

A nászútjukat egy Palm Island-i üdülőhelyen töltötték a nyugati szigetek egyikén, úgy félszáz kilométerre Key Westtől. A külvilágtól viszonylag elzárt, szalmafedeles bungalók a nászutasok kedvenc célpontjai lettek, valamint az olyan pároké, akik bármit megadtak volna, hogy újra megtapasztalhassák, milyen volt az élet k. e. (azaz a kölykök előtt). Jack és Andie követte a homokos ösvényt a tengeriszőlő és a hibiszkuszbokrok között a medence felé. A tikibár ugyan kinyitott, de olyan csendes volt, mint a lágy tengeri szellő, amíg egy félmeztelen, hatvanas éveiben járó pasas meg nem jelent a jóval fiatalabb barátnőjével. A férfi erőlködve megmászott egy bárszéket, majd magához intette a pincért. A kiejtése alapján biztosan texasi volt.

– Uram, felhangosítaná?

A televízióra mutatott. A pultos engedelmeskedett.

Jacknek az volt a terve, hogy kizárják a híreket a nászútjuk idejére, de az óceán nyugtató mormolása csak háttérzaj lett a CNN mellett. Maga mellé vonta Andie-t, hogy kísérje el a part menti sétáján, és hagyják maguk mögött a valódi világot, de a hír megragadta a figyelmét.

– Számtalan amerikai számára a Deepwater Horizon felrobbanása, a legnagyobb, ember okozta környezeti katasztrófa emléke a mai napig élénken él. Most a világ egyik utolsó érintetlen helyén ismételten több millió hordónyi olaj ömlik az óceánba a tengerfenéken fúrt lyukból. Mindössze napok kérdése, hogy néhány nagy kiterjedésű olajréteg akár Florida partvonalát is elérje.

Jack közelebb lépett a pulthoz, hitetlenkedve figyelte a tv képernyőjén az ominózus olajfoltról készült műholdképeket. – Ezt nem hiszem el!

Andie leintette a férjét. A híradás folytatódott.

– A bírálók azokat a hibákat kezdték sorolni, amelyeket ki lehetett volna küszöbölni a Mexikói-öblöt sújtó Deepwater Horizon szerencsétlenségéből okulva. A Floridai-szorosban felrobbant hatalmas méretű fúrótorony azonban még nagyobb kihívást jelent mindenki számára. A fúrásért felelős olajtársaság a venezuelai kormány birtokában lévő Petróleos de Venezuela. A venezuelai kormány az Amerika-ellenes elnök, Hugo Chávez halála óta nem sokat tett az Egyesült Államokkal elmérgesedett viszony rendbehozataláért. A hétszázötvenmillió dollárt érő, félig merülő fúrótornyot a kínai állami tulajdonban lévő kőolajóriás, a Sinopec gyártotta. A fúrótorony tulajdonosa és az időszakos nyomáspróbák idejére történő lebetonozásának felelőse a Gazprom Neft, Oroszország legnagyobb gázolajexportőrének olajkitermelő alvállalata. Noha a fúrótorony mindössze száz kilométerre Key Westtől robbant fel, északnyugatra Havannától, a katasztrófa már kubai felségvizeken történt, a fúrási folyamat egészéhez a kitermelési jogokat egy termelésmegosztási szerződés keretén belül a kubai kormány átadta az állami tulajdonú Cuba-Petróleónak, vagy, ahogy a köznyelvben hívják, a CUPET-nek.

– Hát ez aztán nem semmi! – jegyezte meg a texasi figura. Habár a körbejárható pult túlsó oldalán ült, Andie és Jack tisztán hallották a kommentárját.

– Őt miért nem csitítod le? – suttogta Jack.

– Ő nem vett el feleségül – válaszolta Andie. – Ő Miss Tini Amerikát vette el. Nézd csak!

Andie ismét a CNN híradására figyelt, de Jack észrevett egy másik párt, aki a part felől közelítette meg a kocsmát. A férfi bőre csak úgy izzott a nászút első napján túlzásba vitt napozástól, de valójában a nő tűnt dühösnek. Kihúzta a Jack mellett üresen álló egyik bárszéket, az összecsavart törülközőjét pedig a pultra csapta.

– Elnézést – szólalt meg olyan éles hangon, hogy a pultos kezéből kiesett az ananász –, a maga főnöke tud erről?

A pultos felvette a gyümölcsöt a földről, és odalépett a nőhöz. – Elnézést, asszonyom, miről kellene tudnia?

A nő kicsomagolta a törülközőjét, amely egy adag fekete masszát rejtett. Jacknek úgy tűnt, hogy a nő egy nedves széndarabot szeretne megmutatni.

– Erről itt – lökte a pultos elé a nő a törülközőt. – Kátránygolyó. A tengerparton találtam.

A texasi is átsétált az ő oldalukra, és rápillantott a törülközőre. – Ez valóban egy kátránygolyó.

– Nem megmondtam? – feddte meg a nő napégette társát.

– Marsha, én egy szóval sem mondtam, hogy ez nem kátránygolyó.

Marsha nem is törődött a férjével, a tekintetét ismét a pultosra szegezte. – Beszélni akarok a főnökével.

– Azonnal, asszonyom. – A pultos vita nélkül a füléhez emelte a kagylót.

Jack és Andie egymásra pillantottak, vajon a másik meg akarja-e várni, amíg a kitörni készülő vérfürdő bekövetkezik. A texasi rögtön kardot is rántott.

– Tudja, asszonyom, nem ritkaság, hogy Florida partjain kátrányt talál az ember. Csak úgy leesik az uszályokról, a hajókról, bármiről, ami a tengeren közlekedik.

– Ez nem egy hajóról esett le. Nem látta a híreket?

– De igen – mondta a texasi. – De a kubai olajszivárgás csak tegnap este történt. A fúrótorony száz kilométerre volt Key Westtől, az pedig ide még ötven kilométer. Biztos, hogy még nem ért ide az olaj.

– Na ne mondja! – csattant fel a nő. – És mégis ki maga, valami kátránygolyó-szakértő?

– Buddy Davis – emelte meg a férfi a baseballsapkája sildjét. – Harminchét évig dolgoztam az olajiparban. Már ha a pénzszámlálást munkának lehet nevezni.

– Nem tiszteletlenségből mondom, Buddy – folytatta Marsha –, de épp nászúton vagyunk, és tíz hónapig kuporgattuk a pénzünket, hogy a nászutaslakosztályra le tudjuk tenni az ötvenszázalékos foglalót. Nem fogok itt maradni, ha egy olajfolt közeleg.

A gondolat szöget ütött Jack fejébe, még ha Marsha előadása hagyott is némi kívánnivalót maga után. A jelenet Andie figyelmét sem kerülte el. – Nekem is ez a véleményem, Jack.

– Maguk is nászúton vannak itt? – kérdezte a texasi.

Andie-t két héten belül beépített ügynökként terepre küldik. Jack már megtanulta, hogy ilyenkor hallgatnia kell, és hagynia, hogy a felesége olyan választ adjon, amely biztosan elhallgattatja a kíváncsiskodó idegenek kérdéseit.

– Nem, egy eszkortcégnek dolgozom – válaszolta Andie, miközben Jackhez bújt, és rákacsintott a texasi pasasra. – Már ha egy hetet a paradicsomban egy ilyen muksó mellett munkának lehet nevezni.

Miss Tini felpillantott az iPhone-jából. – Ez milyen véletlen! Én is egy ilyen cégnél vagyok. Te kiknek dolgozol?

– A Babakölcsönzőnek.

– Hm... Nem hallottam róluk.

– El kell mennünk innét – mondta Marsha a férjének.

A pultos a nyaralóhely igazgatójával együtt tért vissza. Jack úgy vélte, hogy a vidáman mosolygó férfi jamaicai akcentussal beszél.

Az olajfolt nyilvánvalóan az összes itt nyaralót érinti, így a bárban ülő mindhárom párhoz intézte a beszédét.

– Biztosítani szeretném minden vendégünket arról, hogy...

– Bla-bla-bla – mondta Marsha. – Egy olajfolt közeleg a floridai partokhoz, a férjemmel ki szeretnénk jelentkezni, mielőtt ideér, és kérnénk vissza a foglalót is. Pont.

Jack vágott egy grimaszt. Nem volt kizárt, hogy ők is visszakérték volna a foglalójukat, de Marsha rámenős stílusa elbizonytalanította, hogy a tettek mezejére lépjen.

Az igazgató arcáról nem olvadt le a mosoly. – Nyugodjunk meg egy pillanatra mindnyájan! Legelőször is, az olajfolt nem Palm Island felé tart.

A texasi bekapta a ginjében ázó olajbogyót, majd nagy mozdulatokkal megrágta. – Ezt miből gondolja?

– Ahogy abban biztosak lehetnek, az elsődleges célunk az, hogy biztosítsuk a vendégeink és a gyönyörű nyaralóhely biztonságát. New York-i irodánk közvetlen kapcsolatban áll a Nemzeti Óceán- és Légkörkutató Hivatallal, és örömmel közölhetem önökkel, hogy megerősítették, a földrajz teljes mértékben a mi javukat szolgálja.

– Nem a földtanra gondol? – érdeklődött Jack.

– Nem, a földrajzra – magyarázta az igazgató. – A Golf-áramlat Észak-Kuba és Miami Keys között halad át. Az áramlat úgy működik, mint egy futószalag, mindent továbbvisz észak felé, az Atlanti-óceánba, távol a szárazföldtől. Az egyetlen dolog, ami eltérítheti az olaj útját, az egy minimum ötvenöt kilométer per órás sebességű, délkeleti irányból fújó szél, de ehhez is napokig tartó szélfújás kellene. És még ebben az esetben is minimum egy hétig tartana, mire eljutna az olajfolt a szárazföldig, ami azt jelentené, hogy a nagy része felhígulna, mire elérné a partokat. Még a legrosszabb esetben sem borítaná be a teljes fövenyt. Kátránygolyók valóban lennének, de az nem akkora veszély.

Marsha a maszatos törülközőre mutatott. – Ilyen, mint ez itt?

– Igen, bár ennek semmi köze a mostani szerencsétlenséghez. Ugyanez volt a helyzet a Deepwater Horizon katasztrófája után is 2010-ben. Az emberek szerte Florida Keysben fel voltak háborodva, de néhány partra sodródott kátránygolyó mindennapos jelenség egy olyan szigeten, amely ilyen közel fekszik a hajózási útvonalakhoz. Ez még nem azt jelenti, hogy egy természeti katasztrófa hatását érezzük.

Marsha megrázta a fejét. – Ezt én nem veszem be.

Az üdülőhely igazgatója még mindig mosolygott. – Megértem, asszonyom. Kérem, fogadjon el egy ajándék koktélt a díjnyertes mixerünktől, és beszéljünk még a témáról. Biztos lehet benne, hogy értesítem, ha valami változás állna be. További kellemes délutánt kívánok Palm Islanden.

Az igazgató elindult. Marsha a karjánál fogva megragadta a férjét, és az igazgató nyomába eredt. Jack még hallotta, ahogy a nő szüntelenül pénzvisszafizetést követel, miközben a medence túloldalán haladnak végig, majd a szekálás még akkor is folytatódott, amikor a sétányon eltűntek egy gazdag lombozatú bambuszcsoport mögött.

A texasi Jackre nézett, majd azt mondta: – A hölgynek igaza van.

– Pontosan miben is?

– Ugye nem nyelte be ezt a sületlenséget a New York-i tudományos kapcsolattal?

– Bíztam benne, hogy nem csak kitaláció.

A texasi pasas felnevetett. – Ide figyeljen. Az egyetlen igazságdarabka, amit hallottunk, az volt, hogy a kátránygolyónak semmi köze a szerencsétlenséghez. De azt ne higgye el egy pillanatig sem, hogy az olajfolt nem errefelé tart.

– Ezt honnét tudja?

A férfi rákönyökölt a bárpultra, közelebb hajolt, összehúzott szemmel figyelte Jacket. – Halálra kerestem magam az iparban, édes fiam. Szerte a világon sok barátom érdeklődik a Kubától északra fekvő medence iránt. Az első kormányjelentésben szereplő hatástanulmányok egy spanyol cég, a Repsol próbafúrásai alapján készültek. Mintegy kilencven kilométerre fúrtak Key Westtől, és nem találtak semmit. Így a kínaiak, az oroszok és a venezuelaiak még nyugatabbra mentek. Mindenki megkönnyebbülten sóhajtott fel, mert az új lelőhely nem volt olyan közel Key Westhez és Florida Keys védett tengeri területeihez. Azzal, hogy nyugatra, még nyugatabbra mentek, valójában még nagyobb veszélybe sodorták Key Westet és a floridai partokat.

Andie is itta a férfi minden szavát. – Ez hogy lehet? – kérdezte.

– Ez olyan, mint a meteorológiai szolgálat hurrikán-előrejelző rendszere. Ha az ember arrébb viszi a vihar közepét, azaz jelen esetben a kiömlő olaj forrását, még ha csak hetven vagy ötven kilométerrel nyugatra is, már teljesen megváltozik, hogy mely területeket érinti a baj.

Az évek során Jack már elég hurrikán-előrejelzést látott ahhoz, hogy tudja, miről van szó. – Ebben van logika.

– Hát persze hogy van – mondta a texasi –, mert ez így igaz. Azt tanácsolom, hogy szedjék össze a cókmókjukat, és húzzák el a csíkot. Hacsak nem szeretik, ahogy a petróleum szagát hordja a szél.

– Maga is megy? – kérdezte Jack.

– Aha. – Még közelebb hajolt Jackhez, hogy csak ő hallja, a tekintete közben a kísérőjét fürkészte. – Amivel nincs is baj. Hiába a Viagra, az embernek néha szüksége van egy kis szünetre. Remélem, kapiskálja, mire célzok.

– Bárcsak ne érteném! – sóhajtotta Jack.

A texasi hátba veregette Jacket, sok sikert kívánt neki, és kézen fogva elindult az őt kísérő lánnyal. Jack és Andie hármasban maradt a bárban a CNN-nel. A pultos dühösen a pultot törölgette, próbálta leszedni a katasztrófától független kátránygolyó nyomát. Nem jött le.

Andie mély sóhaj után így szólt: – Ez egy kicsit lelombozta az ifjú feleségedet.

– Nem lesz semmi baj – biztatta Jack. – Ez a pasas egy vészmadár.

– Harminchét évnyi tapasztalattal a szakmában ez a vén csatahajó nekem úgy tűnt, hogy tudja, miről beszél.

– Talán – mondta Jack. – Még hagyom, hogy a Marsha nevezetű pitbull csócsálja egy kicsit az igazgató lábszárát, aztán én is meglátogatom, és rákérdezek erre a hivatali jelentésre.

– Nem tudom eldönteni, hogy kinek higgyek.

Jack felpillantott a televízióra. A katasztrófáról szóló híradás a következő fázisba lépett. A Fúrási Vállalkozók Nemzetközi Szövetségének elnöke ült a kérdések kereszttüzében.

– Azt hiszem, még sok hasonló beszélgetést fogunk látni – mondta Jack.

{1} Ó, istenem! (spanyol)