Sara Crowe

CAMPARI
REGGELIRE

Fordította BEKE ZSOLT

A fordítás alapjául szolgáló mű

Sara Crowe: Campari for Breakfast

Copyright © Sara Crowe 2014

First published as Campari for Breakfast
by Transworld Publishers

Hungarian translation © Beke Zsolt, 2015

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és
Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Felelős kiadó: Nyáry Krisztián

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

Tel.: 1-235-5020

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

athenaeum@lira.hu

Szerkesztő: Kónya Orsolya

Műszaki vezető: Rácz Julianna

Borítóterv: Földi Andrea

Tördelés: Szabó Rózsa

Elektronikus verzió eKönyv Magyarország Kft.

Készítette Békyné Kiss Adrien

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-293-481-5

Allennek és Netának

A Füveskönyv

A Füveskönyv nemcsak kalendárium volt, hanem jegyzetfüzet és bölcsességgyűjtemény is. Gyakran adták ajándékba gyerekeknek, hogy felkeltsék az érdeklődésüket a tanulás és a világ iránt. Egy nagyon személyes napló, amelyben az idézetek és tanácsok mellett megfértek az újságkivágások, levelek és receptek.

Lényegében egy könyv valakinek az életéről.

Giovanni Rucellai, egy, a régmúltban élt olasz költő a Füveskönyvét egy gazdag salátához hasonlította.

Coral Garden Füveskönyve

5. kötet

Green Place, 1986. június 3.

Újságkivágás az Egham Echo „Születések, házasságok, elhalálozások” rovatából, 1986. május 20.:

Evelyn William Garden (1898–1986)

Emlékét lányai, Coral Elizabeth Garden
és Buddleia Rose Garden őrzik

Nem számítunk a halálunkra, noha az elkerülhetetlen. Ha apa tudta volna, hogy kedden meg fog halni, biztos vagyok benne, hogy mindent elrendezett volna vasárnap, mintha csak valamilyen találkozóra készülődne.

Meghagyta nekem, hogy semmisítsem meg az iratait. Azonban az iratmegsemmisítő egyszerre csak egy lapot képes elnyelni, így Buddleia besegített, és tüzet gyújtott a kertben. A szomorú tűz halkan lobogott, füstje sokáig látszott a napfényben, amely a reggeli bizonytalan időjárás ellenére is kitartóan ragyogott. Mind a ketten a saját oldalunkra figyeltünk, hogy a szél ne kapjon bele a lángokba. Nyolcvanévnyi irat, egy egész élet tornyosult a lángokkal az ég felé.

Gyengéden megpiszkáltam egy régi kártyákból, húsvéti nyuszikból, karácsonyi angyalokból, egy naplóból kicsúszott fogászati beutalóból, receptekből és utalványokból álló kupacot. Ekkor pillantottam meg a lángokon és a ködön túl, amint Buddleia felvesz a földről egy borítékot. A máglyán égő többi irat közül hullt ki a tűz mellé, a tavaly őszről megmaradt falevelekre. Mintha az isteni gondviselésnek köszönhetően mutatta volna meg magát a boríték, az emberi kíváncsiságnak köszönhetően pedig megmenekült – ugyanis ennek a jelentéktelen borítéknak a mélyén rábukkantunk az igazságra.

Coral Garden Füveskönyve

5. kötet

Green Place, 1986. december

Egy levél másolata:

Green Place

Clockhouse Lane

Egham

Drága Nicholas!

Azért írok Neked, mert nagy örömmel töltene el, ha Sue-val együtt meglátogatnátok itt, Green Place-ben. Tudom, hogy most mindketten nehéz időszakon mentek keresztül, és lehetőségeimhez mérten szeretném alázatosan felajánlani segítségemet.

A lakótársam lánya is nálunk tölti az ünnepeket, így megnyugtathatod Sue-t, hogy nem csak idős emberekkel lesz körülvéve.

Örömmel biztosítanék számára szerény szükségleteinek ellátása céljából havi 50 fontnyi járadékot. Biztos vagyok abban, hogy Sue jelenléte napfényt csempészne a ház életébe, mint ahogy remélem, én is az övébe.

Őszinte részvétem.

Üdvözlettel:

Coral

Sue

1987. január 4., vasárnap

Nem volt nehéz meggyőzni apát arról, hogy engedjen el. Azért bíztam abban, hogy ellenkezni fog, de mivel így több időt tölthet Ivanával, nem tiltakozott az ötlet ellen. Önmagamat sem kellett sokáig győzködni. Maradjak Titfordban vagy menjek Eghambe? A barátaim többsége kihagy egy évet az egyetem előtt, hogy epret szedjen, kommunákban éljen, én meg egyenesen bele akarom vetni magam a nagybetűs életbe mindennemű átmenet nélkül, és még jól is szeretnék keresni vele. Egy ilyen tervekkel induló lány számára Titford semmivel sem tud szolgálni.

Érthető, ám mégis borzasztó, hogy apa ízlése erősen megromlott anya halála után. Az az érzésem, annyira magányos, hogy bárkivel összekötné az életét. Ivanával a titfordi golfklubban találkoztak. A nő apa főnökével golfozott, majd apa vitte el őket vacsorázni. Ivanát igazából a főnök érdekelte, de végül engedett apa udvarlásának, mert a főnökkel nagyon megjárta. Nem tudok róla sokat azon kívül, hogy valahonnan Dániából származik. Egyszer csak a semmiből megjelent az életünkben.

Eddigi életemből csak a szavak szeretetét és néhány furcsa rokont tudok felmutatni, pedig anya mindig arra bátorított, hogy hozzam ki mindenből a legjobbat. Végül is a döntésemnek semmi köze apához vagy Ivanához. Azt hiszem, Green Place remek hely lesz arra, hogy írjak.

Január 9., péntek

Coral néni anya testvére, bár huszonnégy év van közöttük (anya kései gyerek volt), és emiatt sokkal inkább úgy tekintek rá, mint egy nagymamára, és nem úgy, mint nagynénire. A földig érő ruhákban éneklő, korosodó énekeseket szereti, meg a virágos teáskannákat, ezért egy doboz különleges ízű teával és egy csokor korai nárcisszal a kezemben állítottam be hozzá a hét elején. Meglepődtem, amikor kinyitotta az ajtót, ugyanis elfelejtettem, hogy milyen alacsony, és hogy mennyire jól vág az esze, de barátságos természete miatt nagyon hamar otthon éreztem magam nála.

Green Place-ről szerzett első benyomásaim valójában második benyomások voltak, hiszen gyerekként már jártam itt rokonlátogatóban, bár a nagyapám zavaros végrendelete miatt már rég nem kerestük fel a házat. A műemlékvédelem alatt álló épület olyan nagy, hogy fel kellett osztani, mint ahogy egy kontinenst országokra darabolnak fel. Egyedül a nyugati szárnyat fűtik, így a ház többi részében éppúgy kabátot kell viselnem, mintha kimennék a levegőre. A titfordi házunk vagy négyszázszor beleférne Coral néniébe. Eddig fel sem tűnt, hogy milyen kicsi helyen lakunk apával.

A Clockhouse Lane-ről, a B4532-es jelű útról lehet megközelíteni a házat, az út végén be kell kanyarodni jobbra két oroszlános oszlop között. A jobb oldali oroszlánnak nincs meg a feje, csak a teste és a letöredezett, mohos mancsa, a bal oldali azonban érintetlen, és valamiféle önelégültség sugárzik róla. Aztán egy hosszú út kanyarog ide-oda, a második kanyar után azonban már feltűnik Green Place. Olyan álomszerű, mint egy palota, és mikor odaér az ember, az az érzése, hogy nem is 1987-et írunk.

A Clockhouse Lane felől fenséges kertek nyúlnak fel a házhoz, apró kaviccsal borított ösvények vezetnek a napsütötte parkhoz, amelyet tövises bokrokkal benőtt virágágyások szegélyeznek. Egy régi fészer ad otthont a szebb napokat látott krokettütőknek és -kapuknak. A parkban van még gyümölcsös, sziklakert, futórózsa-ösvények, egy hinta és egy székekkel teli tároló. Az épület hátsó része a fodrozódó dombok fölé magasodik, a távoli fuvallatok hátán madarak keringenek, mint porszemek a szélben.

A ház mögött, a konyhánál egy óriási, fényűző terasz áll, a közepén medencével, amelyben Delia, Coral néni lakótársa mindennap megmártózik, még ilyenkor, januárban is. Delia egy nagyon szívélyes, bohém hölgy, aki gyakran fürdött meztelenül. A bőre hamvas volt és jó illatú, mint egy viktoriánus szappanhirdetés, a haja üde barna színű, bár az arca alapján valószínűleg szőke az eredeti színe. Két bánatos, kerek szem uralta gömbölyű arcát az apródfrizurája alatt, amelyet mindennap meg kell igazítania.

Coral néni épp az ellentéte volt Deliának. Nagyon csinos alakja volt fürdőruhában, a medence partján mégis feszengett, és hátrafelé haladva hagyta el a teraszt, ha tudta, hogy valaki áll mögötte, különösen ha az a valaki az albérlője, Little admirális, Coral néni szeme fénye.

Az admirális először egy hóvihar alkalmával szállt meg Green Place-ben. Egy hirdetésre jelentkezett, amelyet Coral néni a Lady magazinban adott fel három hónappal nagypapa halála után. A hirdetés így szólt: „A szobák kisebb felújítást igényelnek, a természet iránt rajongóknak megfelel. Két tetterős hölgy is a ház lakója.”

Nem készültek arra, hogy rögtön ott marad éjszakára, de muszáj volt, mert nem tudott visszamenni a házhoz vezető úton. Elővigyázatosságból ezért a keleti szárnyban ágyaztak meg neki, mert ötletük sem volt, hogy mit kezdjenek egy olyan férfival, akinek még nem látták a referenciáit. (Azt viszont tudták, hogy ha átkísérik a keleti szárnyba, nem lesz képes visszatalálni a ház nyugati részébe.)

A keleti szárny az Északi-sarkhoz volt hasonlatos, még egy hősugárzó, takarók és megfelelő mennyiségű whisky társaságában is, de szerencséjükre az admirális tengerész volt, és a természet ellen sem volt kifogása, így kivette a szobát, és megkímélte a hölgyeket attól, hogy zavarban érezzék magukat.

Pontos iránymutatást kell követnem ahhoz, hogy odataláljak a lakrészéhez. Fel kell menni a lépcsőn, aztán balra, el a gyerekszoba előtt, majd ismét balra fordulva a keleti szárnyba jutok, az első elágazásnál jobbra, a képek mentén végig. Ezek a keretbe zárt emlékképek királyokat ábrázoltak a napnyugtában, és arra szolgáltak, hogy az admirálisnak mutassák az utat, ha eltévedne.

Amikor az ember végre eljut az admirális lakrészébe, egy úri klubban találja magát. A szobában egy Napóleon korabeli ágy áll, a polcokon pedig arcképes kancsók gyűjteménye sorakozik, amelyek egykor Coral néni édesapjának tulajdonát képezték. Ha másért nem is, a kincsek miatt megéri átsétálni ide.

Arról azonban nem tud az admirális, hogy Coral néni reggelente a függöny mögül, titokban figyeli, ahogy elhajt az autójával.

– Jaj, Sue – súgja Coral néni bizakodva –, hát még nem késő.

A legérdekesebb az admirálisban azonban az, hogy meglehetősen lassú a felfogása, és hogy egyáltalán nem tudatosul benne, hogy a néni milyen érzéseket táplál iránta. Coral néni elsétálhatna előtte félmeztelenül, és akkor sem esne ki a pipa a férfi szájából.

Coral néni legkedvesebb napi szokása a vacsora előtt a bérlőivel (különösen az admirálissal) elszopogatott ital. Télen a szalonban gyűlnek össze, ahová szívet melengetően süt be az utolsó esti napsugár. Beszélgetésüket a kandallón álló óra harangjátéka kíséri: a mély kattogást és berregést tizenhat kongatás követi, majd az óra elüti a pontos időt.

A vacsora mindig nagy felhajtás, általában Mrs. Bunion készíti. Ő egy személyben Green Place takarítónője, szakácsnője és házvezetőnője, aki hetente többször jön. Számos és sokféle feladata van, többek között a könnyebb kerti munkák vagy a gereblyézés. Illetve ő a denevérőrjárat vezetője, ugyanis Green Place rengeteg denevérnek nyújt szállást. Mrs. Bunion épp vacsoraidő előtt végez a tennivalóival, amikor is valami étvágygerjesztő fogást hagy a tűzhelyen, majd a nap befejezéseképpen megkongatja a vacsorára hívó gongot. Ekkor az admirális és a két hölgy előjön, és elfogyaszt egy italt vacsora előtt. Ez a hely fényévekre van Titfordtól, a mikrótól, apától és Ivanától.

Mrs. Bunion szegény családból származik. Gyerekkorában Eghambe küldték szakmát tanulni. Főzőtudományát nagyrészt az itteni középiskola kegyetlen főszakácsának keze alatt sajátította el, és úgy tűnik, szerencséje volt, amikor elfogadta Coral néni meghívását. Minden ételt ő maga készít el, még a kenyeret is, és minden desszerthez vaníliasodó jár.

Az öregek számára ez nem probléma, teleehetik magukat zsíros ételekkel, aztán meg beveszik a szívgyógyszerüket, de nekem ez nem ilyen egyszerű, igen nehéz kordában tartanom a pocakomat. Sajnos Coral nénit semmi sem teszi boldogabbá annál, hogyha enni lát, és bizony én is boldogabb vagyok, ha ehetek. Hiszen a kínai közmondás is úgy szól, hogy „ha szomorú a szíved, tápláld a gyomrod”.

Az új hálószobám, a szürke szoba a nyugati szárnyban található, a házigazdák szobája felett. Egy kis padlásszobában lakom, ahonnan rálátni a medencére; annak idején a személyzet lakott itt. Késő éjszakánként a szoba rég elhunyt lakóinak arcát vélem felfedezni a sötétségben. Ha félősebb lennék, már biztos megállt volna bennem az ütő.

A takarodó legnyugtalanítóbb eleme azonban az, hogy Delia káromkodik álmában. Néha olyan, mintha épp azon lenne, hogy hússzor megcsapkodjon a fürdősapkájával, ilyenkor azért meg kell nyugtatnom magam.

Coral néni imád arról beszélni, hogy mennyire hiányzott valami az életéből, mielőtt megismerte Deliát, és ezért ajánlotta fel neki néhány próbanyaralás után a visszautasíthatatlan ajánlatot, hogy költözzön hozzá. Delia, hozzám hasonlóan, nem igazán gazdag, de kiváló és szerető társa Coral néninek, még akkor is, ha alvás közben egy-két bazdmeg csúszik ki a száján. Tökéletesen kiegészítik egymást: Coral néni hagyománytisztelő, gyakorlatias, szóval teljes mértékben olyan, mint egy nagyi, míg Delia életteli, nyughatatlan, és felvillanyozza a nagynénémet. Mindketten érdeklődnek a hogylétem felől, és mindig rákérdeznek, hogy haladok az írással.

A külsőségek és a nagy ház ellenére azt hiszem, Coral néni sincs anyagilag jól eleresztve, ezért is fogad albérlőket. Most meg még engem is támogatnia kell, bár azt hiszem, az admirális borsos albérletet fizet, amiből tudja finanszírozni a kiadásait.

Január 10., szombat

Hideg és viharos a mai este, mint általában januárban, így régi takarókba burkolózva hallgatom, ahogy az eső kopog a medencetakarón. Itt, a szürke szoba csendjében elöntenek az anyával kapcsolatos emlékek. Nem tudom elhinni, hogy nincs többé, az agyam egyszerűen nem képes felfogni. Még annak is több értelme lenne, ha valami pavilonban bukkannék rá, mint hogy elfogadjam, eltávozott közülünk.

Buddleia volt a keresztneve, a nyáriorgona latin neve után, amely híres arról, hogy vonzza a lepkéket, de ő jobban szerette, ha Blue-nak szólították, mivel a Buddleiát sokan rosszul ejtették ki, ugyanis a látszat ellenére a név végén álló két magánhangzót külön kellett ejteni. Úgy tartotta, hogy a nyáriorgona virágai kék színűek, bár én gyakran visszavágtam, hogy szerintem lilák. Nem sokkal a halála előtt megegyeztünk abban, hogy ebben a kérdésben más nézőpontot képviselünk.

A Clockhouse Lane-ről induló hosszú utat egyébként nyáriorgona-bokrok kísérik. Fásabb az illatuk, mint a közönséges orgonának, és nem is annyira édeskés, mint ahogy anya sem volt cukormázas, hanem inkább magával ragadó. Apa és anya egy repülőgépen találkoztak a hatvanas években – apa utazott valahová, anya pedig stewardess volt, majdnem kilenc hónappal később, egy sebtében megkötött esküvő után pedig megszülettem én is.

Azt hiszem, azzal, hogy engem Sue-nak keresztelt, anya a flancos nevek ellen lázadt fel. Szerintem jobban örült volna, ha a felmenői között Sue-k, Jane-ek és Sarah-k lettek volna Coralok és Cameók helyett. De nagyon flancos módon tudta kiejteni: hosszan ejtette az ú-t, mintha valami jámbor kínai hercegnő neve lett volna.

Először négyévesen repültem vele, és nagyon bosszantott, hogy nem tudtam kipattintani a fülem. Hollandiába mentünk át csokizsákmányoló hadjáratra, mert anya még akciósan tudott repülőjegyet venni. Emlékszem, sírtam, mert annyira kellemetlen volt, hogy bedugult a fülem. Ő egy zacskóból adott néhány fapapucs alakú csokoládét, hogy azokat rágcsáljam. Én viszont bedugtam őket a fülembe.

Mégis ő volt a legfőbb támogatóm, és hibáim legelhivatottabb védelmezője, aki megmagyarázta Mrs. Hughsonnak, a matektanárok egyikének az iskolában, hogy „A lányom nem ostoba, de ha az algebra szóba kerül, a figyelme rögtön elkalandozik”. Majd meggyőzte a tanárnőt arról, hogy ő egyszerűen nem érti, ki is vagyok valójában, és amint rájön, egy teljesen új világ nyílik majd meg előtte.

Nagyjából hétéves lehettem, amikor az iskolai sportnapon a százméteres futáson álltam rajthoz, és esélyes is voltam a győzelemre. Épp a rajtvonalnál melegítettem be, amikor észrevettem anyát az oldalvonal mellett, az első sorban. A rajt pillanatában kilőttem, állva hagytam mindenkit, de amikor anya mellett kellett volna elfutnom, az különös érzelmi hatást váltott ki bennem, és, ki tudja, miért, de ahelyett, hogy befejeztem volna a versenyt, a karjaiba szaladtam. Utána nagyon kellemetlenül éreztem magam. A közönség rajtam röhögött, valakinek az apukája pedig azt mondta, hogy tyúkeszem van.

De anya így vigasztalt:

– Ha én futottam volna, és te álltál volna ott, én is pontosan ugyanígy tettem volna. Milyen kedves tőled, hogy rájöttél, nem a győzelemről szól a dolog, hanem a szeretetről.

Végül sikerült a valaha volt legagyamentebb tettemet valami nagyon mélyenszántó cselekedetnek beállítania.

Anya rettentően szemfüles is volt, és úgy válaszolt a tündéreknek hagyott üzeneteimre, hogy soha nem jöttem rá, hogy csinálta. Még mindig az öntözőkanna alá pillantok – vagyis, eddig alá szoktam pillantani.

Ugyanakkor szórakozott is volt, nem érezte magát otthon a konyhában, és mindig borzasztó szakácsoknak és szerencsétlen anyáknak szóló vicces receptkönyveket kapott ajándékba, mint például az Ez egy kanál című kötetet. Ezért tartotta magát az olyan egyszerű receptekhez, mint a sietősen az uzsonnás dobozba hajított nyamvadt szendvics. Nem is olyan volt, mint egy szó szerint vett anya, sokkal inkább volt varázsló.

Az, hogy én voltam szeretetének tárgya, a leggyönyörűbb dolog a világon, amit csak átéltem. Természetesen magától értetődőnek vettem. Nem hittem el, hogy valaha megszűnhet.

Gyakran mondogatta:

– Örülök neked, de aggódom is érted.

– Miért aggódsz? – kérdeztem.

– Nehogy elveszítselek – válaszolta. Mindig ilyen komoly volt.

Ha az emberek megkérdezik tőlem, hogy jól vagyok-e, azt válaszolom, hogy igen, de mégis, hogy lehetnék? Láttam az elhunyt édesanyámat a koporsóban; az élő pedig eltűnt mellőlem. De hazudni kell, hogy mások ne érezzék magukat kényelmetlenül. Csatlakozni kell az összeesküvéshez. Furcsa jelenség ez, és hogy erre rájöttem, most kétszer olyan idősnek érzem magam, mint amennyi vagyok.

Nem mondhatom el, néha mennyire fáj, hogy mennyire belefáradok abba, hogy erős vagyok; hogy micsoda megkönnyebbülés az, ha kimondhatom, össze vagyok törve, még akkor is, ha csak egy papírlapnak. De ezekben a dolgokban annyira britek vagyunk, annyira erőlködünk azon, hogy mindezt magunkban tartsuk. Néha nevetni tudtam volna magamon, mert ugyan mikor máskor lenne helyénvaló sírni? Szerintem az olaszok csinálják jól. Úgy hallottam, hogy ott a temetéseken hivatalos siratók kezdik el a gyászt.

Ha efféle felhők alatt fuldoklom, és reménytelenül vágyakozom, az írás képes megmenteni. Valami másról gondolkozhatok, és egy ideig nem kell Sue Bowlnak lennem.

Az apáca főkötőjét nem éri napfény

VÁZLAT

ÍRTA: SUE BOWL

Egy tengerészkék főkötő volt, a tetején cseresznyemintával, amely egy iskolai kitűzőre hasonlított. Feltette a legfelső polcra, mint a régi életéből megmaradt emléktárgyat.

A szobája olyan volt, mint a többieké: ágy, könyv, gyertya. Három rend ruhája volt, egy a mosásban, egy a szekrényben és egy rajta.

– Fedora! Mindig elkésel! – feddte meg a rendfőnök. – Miért ábrándozol?

– Jézussal vagyok, anyám – válaszolta Fedora.

– Akkor nincs kifogásod – mondta a rendfőnök, elsietve a Maximák felé.

Fedora felpillantott a főkötőre, amelyet érkezésekor viselt, és amelyet a felső polc sötét mélye rejtett. A régi élete végleg elmúlt, az új pedig épp születőben van.

Január 11., vasárnap

Ma este vacsora után az új lakótársaimmal pihentem, a tűz éppen lángra kapott, az admirális a pipáját élvezte, amikor Coral nénit megszállta valami hirtelen megvilágosodás, ami gyakran fordul elő vele a nap e szakában, egy pohár gin után.

– Sue, azt hiszem, te egy letűnt kor gyermeke vagy, nem tartozol a kortársaid közé – magyarázta. – Arra az időre emlékeztetsz, amikor még csak nyáron lehetett epret enni, amikor a bugyik hatalmasak voltak…

– És kulcsra zárták őket – tette hozzá Delia.

Az arcomra minden igyekezetem ellenére kiült a pír. Bosszantó arra gondolni, hogy biztosak abban, én kezdő vagyok szexuális téren. Pedig gondolatban már számtalanszor átadtam magam a vágynak, és a költészet könnyen felizgat. Aztán meg otthon majdnem csókolóztam, nem is egyszer. Szóval, Ivana állíthatja, hogy a koromhoz képest ártatlan vagyok (mintha ő annyit tudna az ártatlanságról), de ez így nem teljesen igaz. Egyszerűen csak nem beszélek róla.

– Megvannak a módszereim – próbálkozom ezzel a rejtélyes válasszal elterelni a szót a női bugyikról, miután már teljesen elpirult az arcom.

– A szerelemről szeretsz írni? – kérdezte Delia.

Azt hittem, hogy a válaszommal tényleg eltereltem őket a bugyitémakörről, de Delia sikeresen visszatalált az ösvényre.

– Jaj, nem, nem igazán a szerelemről – válaszolom –, ez csak egy könyv írásgyakorlatokkal. Semmi különös, csak szórakozás.

– Mint például? – érdeklődött.

– Hát… – folytattam, miközben a pirosság már a mellkasom felé kúszott –, hát tegyük fel, hogy van egy lista arról, hogy mi van a táskádban…

– Milyen táskában? – hökkent meg Coral néni.

– Egy elképzelt nyaralásról van szó – magyarázom –, és írsz egy listát arról, hogy mit akarsz ott csinálni, és szokatlan párosításokat kell összeraknod. Például, ha a csomagodban van könyv, toll és flip-flop papucs, és szörfölni, táncolni és ugrándozni szeretnél, akkor abból ilyen mondatokat is megalkothatsz: „Végigszörfölt a könyvön.” Vagy: „Cara papucsa ugrándozott”. Vagy: „A tollam letáncolt a lap aljára.”

– Cara kicsoda? – érdeklődött Coral néni.

– Csak egy példa – válaszoltam. Nem akartam elmondani nekik, hogy a Cara nevet választottam a megírásra váró történetem főhősnőjének.

– Ahá! Szóval akár azt is mondhatnám, hogy a lábam beletáncolt a papucsba, vagy hogy a könyv leugrott a polcról? Akkor ez egy kezdő íróknak szóló könyv, igaz? – kérdezte Coral néni.

Képzelhetik, mennyire megrökönyödtem ezen a kijelentésen.

Aztán Coral néni elszaladt a szobájába, hogy elhozza az általa a kreatív írás témakörében alapműnek tartott kézikönyvet, így a hónom alatt Mr. Benjamin O’Carroll A gazellafa című kötetével vonultam vissza a szobámba.

– Holnap reggel, ha beleolvastál, elbeszélgetünk róla – kiáltotta utánam. – És jó lenne, ha négyszemközt is tudnánk beszélni – tette hozzá, mielőtt visszatért a kandalló körül összegyűlt lakóihoz.

Szerencsésnek éreztem magam, hogy egy házban lakhatok valakivel, aki a szavak mestere. Össze sem lehet hasonlítani Titforddal, ahol íróként komoly sorscsapás ért, miután úgy esett, hogy Ivana elolvasta az egyik írásomat. Nem lett volna szabad látnia a sztorijaimat, és ezt ő is tudta, mégis, amikor én épp dolgozatot írtam az iskolában, ő beosont a szobámba, és az ágy alatt megtalálta az elrejtett papírlapokat. Már ez is bajos volt, de hogy még súlyosabb legyen a helyzet, kritikát is merészelt róla mondani.

– Szétröhögtem magam! – kiáltotta Ivana. Ez aláásta a lelkesedésemet. Próbáltam nagylelkű lenni, és megnyitni a szívem a megbocsátásra, de lelombozott, hogy olvasta, az meg még inkább, hogy az I. Erzsébet uralkodása idején egy börtönben játszódó megható történetet komédiának nézte.

Az írásnál nincs fontosabb dolog a számomra, bár vannak idők, amikor elgondolkozom azon, hogy valaki is kíváncsi lenne-e egy tizenhét éves titfordi lány elmélkedéseire.

Miközben a szürke szobában pihenek, és az éppen írásra kiszemelt történet egyik szakaszán dolgozom, a gondolataim vissza-visszarévednek a kulcsra zárt bugyikhoz, amely téma komoly aggodalommal tölt el. A szerelem annyira privát, annyira lehetetlen dolog, hogy nem is értem, egyáltalán hogy születhetünk meg.

Cara

VÁZLAT

ÍRTA: SUE BOWL

Cara az új hajnal felé fordította arcát. Maga mögött hagyta gyermekkorát, nem érheti el azt puha érintésével. Előtte a férfiak világa állt, akik az ő kegyeiért fognak harcolni. A szemét az anyjától való elszakítás könnyei csípik. Az apja, aki kegyetlenül, ilyen fiatalon elküldte otthonról lányát, egy szót sem szólt, csak a késeit élezte. Hirtelen a távoli dombok közül szeretett fekete spánielje szaladt felé.

– Buksi, menj haza – zokogta Cara, gyermeki kétségbeeséstől összetört szívvel.

Ezután elnyúlt a durva földön, fapapucsa leugrott a lábáról.

Január 16., péntek

GYERMEKFELVIGYÁZÓ

Kitűnő referenciákkal

További információért keresse

S. Bowlt – Egham 69950

Delia tanácsára tettem ki ezt a hirdetést a helyi postahivatalban, amelyben felajánlom nevelési szolgálataimat, és amely A: pénzügyileg kisegít, és B: segít új emberekkel találkoznom. Delia azt mondta, hogy a lánya, Loudolle minden tanítási szünetben vigyáz gyerekekre, és egész szép zsebpénzt keres vele (Loudolle egy nagyon drága leányiskolába jár a Colorado állambeli Alpenben, ami kifejezetten furcsa, mert tudtommal Deliát nem veti fel a pénz.). Mihelyt berendezkedtem, kitettem a hirdetést, regisztráltam magam egy munkaközvetítő irodánál, a Prontónál, és egy héten belül már állást is kaptam. Az élet néha nagyon mozgalmas tud lenni. Ki hitte volna, hogy két hét alatt otthagyom Titfordot, elköltözöm otthonról, és munkát is kapok?

Reggelente kell kisegítenem egy kávézóban, amiről azt hittem, hogy milyen sikkes munka lesz, szóval elég nagy volt a kiábrándulásom, amikor először beléptem a Toastie nevű helyre. A kávézó nagyon is városi környezetben helyezkedik el, az út túloldalán egy gumiszerviz működik. Olyan, mint egy étkezde, és egy üzletsor része, amely az öt utat összekötő körforgalom ívét követi, közvetlenül az A30-as főút mellett.

Nem volt tényleges interjú, bizottság vagy valamiféle nyomás rajtam, azonban este el kellett mennem a tulajdonos, Mrs. Fry eghami otthonába. Úgy látszott, komolyan gondolja, és volt időnk társalogni is, majd ott helyben felajánlotta a munkát, ami egy pillanatra teljesen a végzet ügyködésének tűnt. Minden egyes másodperc megérte, amit azzal szenvedtem, hogy intelligensnek tűnjek.

Szóval lehet, hogy nem a legfelkapottabb étteremről van szó, mégis meg kell acéloznom magam, mert, hogy a pénzügyekről is szót ejtsek, nem tudok megélni heti 12 és fél fontból, pláne ha csinosan is szeretnék öltözködni. A munkám hivatalosan „konyhai kisegítő”, elképesztő, 2 fontos órabérért dolgozom, ami három reggelen négy óra munkával 24 fonttal tornázza fel a heti jövedelmem, ami így valamivel meghaladja a 36 fontot. Nem nagy durranás, de ha hozzáadjuk, hogy számos jóképű férfi közelségében dolgozhatok, akár ingyen is csinálnám.

Mrs. Frynak három fia van, akikkel aznap este találkoztam is. Messze Icarus fest a legjobban, és ha mutatna valami érdeklődést irántam, hát biztos, hogy belezúgnék! De Sandy meg Joe sem ronda. Mrs. Fry lánya, a szegény kis Mary-Margaret viszont kiköpött olyan, mint Mickey Rooney. Az élet néha kifejezetten igazságtalan.

Sandy, a legidősebb fiú az egyetemről látogatott haza, Mary-Margaret, a legfiatalabb gyerek pedig még iskolás. Joe hozzám hasonlóan elköltözött otthonról, Icarus pedig a munka mellett motorozik is. Joe és Icarus is a Toastie-ban dolgozik. Ilyenkor azért jó lenne, ha a testalkatom nem a sovány és a dundi között ingadozna.

Ebben a sok izgalomban majdnem elfelejtettem, hogy tegnap volt a tizenhetedik születésnapom. Azért feledkezhettem meg róla, mert az agyam egyik rejtett zugában rettegtem attól, hogy vajon anya nélkül hogy érzem majd magam ezen a napon. De Green Place-ben nem lehet nem megünnepelni a születésnapot, így teaidőben Mrs. Bunion tapintatosan előtálalt egy gyertyákkal díszített csokoládétortát, amelyet fagyi követett. Majd a hölgyek megleptek egy jegyzetfüzettel a gondolataim számára. Az admirális önmagával lepett meg, amikor a katonai gyapjúnadrágját viselve csatlakozott hozzánk.

Mindemellett ott van az új munka is, mint egyfajta ajándék, szóval kifejezetten vidám vagyok. Alig várom, hogy beleszagoljak. Hétfőn kezdek!

Január 21., szerda

Csak úgy repül az idő a Toastie-ban! Mintha már évek óta itt dolgoznék!

Részmunkaidőben dolgozom, hétfőtől szerdáig, reggel héttől 11-ig, kivéve, ha Mrs. Fry ottfog túlórázni. Öten vagyunk a reggeli műszakban, Mrs. Fry osztja ki a feladatokat, és ő áll a pénztárnál is. Icarus süti a bacont, a tojást és a paradicsomot, Joe főzi a kapucsínót, az én feladatom pedig a kenyér pirítása. A müzlit, a gyümölcsöket és az egyéb rendeléseket be kellett passzírozni a meleg reggeli elkészítése közbeni nem létező üresjáratokba, így a reggelek kissé kaotikusak. A személyzet ötödik tagja Nina Scrafferton, aki főállásban dolgozik. Olyan rövid a haja, hogy mindenki Michaelnek szólítja.

Mrs. Fry nem gyakorló katolikusnak vallja magát; vallásos emberhez képest azonban keményen megdolgoztat bennünket. Én csak csörgőnek hívom, mert mindig van a keze ügyében egy kulcs vagy egy karkötő. Mindig kiráz a hideg, amikor meghallom a zörgést – bár az is igaz, hogy legalább azelőtt halljuk közeledtét, mielőtt odaérne.

Fél tízkor felállok a kenyérpirító mellől, átmegyek a konyhába, és elkezdem megvajazni a kiszállításra szánt szendvicseket. A folyamatot Mrs. Fry felügyeli, és komolyan rám pirít, ha túl sok vajat kenek a kenyérre. Amikor elkészülnek a szendvicsek, a bagetteket, a zsemléket és a kenyérszeleteket felpakolják a kávézó kisteherautójára, aztán kiszállítják Egham külső kerületeibe és az éhes irodai munkásoknak, akik el sem tudják képzelni, hogy milyen szerény körülmények között született meg az ebédjük.

Az ilyen állásokat nevezik az Ivana-féle nők élettapasztalatnak. Nem mintha neki annyi lenne. Látom magam előtt, ahogy munka helyett inkább végiglejt mokaszinjában Titford utcáin. Nagyon kevés választ el attól, hogy a földre köpjek.

Az első napokban Joe segített a legtöbbet. Ha sok a vendég, és odakozmál egy pirítós, az azt vonja maga után, hogy az ember lemarad a rendelésekkel, aminek következtében a reggelire vágyó vendégsereg vagy hideg pirítóst kap, vagy csak akkor jut hozzá a kenyérszelethez, amikor már befejezte a reggelit. Egy egész reggel elúszhat a pirítós miatt, és nem tudod utolérni magad, közben a szendvicseket is össze kell állítani, mindeközben halálra válok minden egyes alkalommal, amikor Mrs. Fry engem szólít. Joe rettentően segítőkész, még a kapucsínók elkészülését is veszélybe sodorta, csak hogy nekem segítsen.

Mrs. Fry nem ennyire türelmes. Mindig ki kell mennem a vendégek közé, és elnézést kell kérnem tőlük a megkésett pirítós miatt, aminek az árát levonja a fizetésemből. Nina Scrafferton mesélte, hogy az előző konyhai kisegítő idegösszeomlást kapott.

Icarus nem szólt hozzám, de éreztem, hogy figyel. Megdöbbentően kék szeme van, amely minden porcikámat bekebelezte. Csak akkor méltóztatott hozzám szólni ezen a borzalmas héten, amikor megkérdezte, hogy szeretem-e a pirítóst, és nem tudom, hogy nem csak gúnyolódni akart-e. Ami azt illeti, nagyon is szeretem a pirítóst, akár hat szeletet is benyomok egy étkezés alatt, de ezt nem kötöm az orrára, nem akarom lerombolni az illúzióit. Mint ahogy a pirítós ellen sem kívántam szót emelni, mivel az édesanyja ebből élt. Így végül nem is nagyon szólaltam meg, egyébként sem jönnek a számra a szavak a jelenlétében. Sötét haja van, elképesztően magas, hosszú haját összezilálva hordja, és noha a szoros nadrág egy srácon kicsit sokat mutat, Icarusnak még ez is jól áll.

Január 22., csütörtök

Délelőtt 11 körül Green Place elcsendesedik. Coral néni és Delia elindulnak vásárolni, az admirális pedig a klubjában van. Így tegnap reggel a műszakom után úgy döntöttem, hogy visszavonulok a szürke szobába, és Mr. O’Carroll művébe mélyedek. A legelső fejezetben azt tanácsolja, hogy alakítani kell egy írói műhelyt. Sokkal jobb ötletnek hangzik, mint egyedül nekilendülni az írói pályafutásomnak, mivel kissé nehézkes az embernek önmagát szerkesztenie, viszont zöldfülűként nem éppen nagy az ismeretségem ahhoz, hogy egy műhelyt tudjak alapítani.

Az ötödik oldalon ezt írja: „Ha összeállt az írói műhely, és kiválasztották a vezetőt, akkor a következő feladattal folytassák: írjanak levelet önmaguknak egyik rokonuk vagy barátjuk nevében, aki bocsánatkéréssel tartozik önöknek. Ez a gyógyító feladat mindenféle írói válság kelezését hivatott szolgálni. Ha elkészültek, osszák meg egymással és véleményezzék a leveleket.” Írói műhely híján úgy döntöttem, egyedül látok neki a feladatnak. Ez a levél lett a végeredmény:

Kedves Sue!

Bocsáss meg ennek a bolond lánynak, aki levelet ír neked. Csak annyit szeretnék mondani, sajnálom, hogy elolvastam az írásodat, és hogy félreértettem azt. Egy idióta vagyok, akinek semmi élettapasztalata nincs. Nem volt helyes, hogy benéztem az ágyad alá, és a dolgaid között kutakodtam. Balga és nevetséges dolgot tettem, és a bocsánatodért esedezem.

De leginkább azért restellem magam, mert az apáddal vagyok. Megértem, hogy nem kellene vele lennem, hiszen alig telt el idő az édesanyád halála óta, és ezt mélységesen sajnálom. Édesapád csak azért csinálja, mert magányos. Nekem viszont semmi mentségem.

Nem volt köztünk semmi, mielőtt az édesanyád meghalt. Erre szavamat adom.

Bocsáss meg nekem!

Ivana

Ekkor döbbentem rá, hogy a könyv miért ajánlja azt, hogy csoportban dolgozzunk, ugyanis a reggel hátralévő részét végigzokogtam. Az igazság apa és Ivana kapcsolatáról és különös viselkedéséről tövisként hatolt a szívembe, a seb pedig állandóan vérzett. Fogalmam sincs, megtudom-e valaha, hogy mi zajlott közöttük, és hogy mikor kezdődött. Senki sem mondja el nekem az igazságot.

A szürke szobában ültem akkor is, amikor Coral néni és Delia hazaért. Az egyik probléma azzal, ha valaki más házában élsz, hogy nem vonulhatsz vissza a szobádba egész napra, különösen ha tudják, hogy otthon vagy, így felszárítottam a könnyeimet, és elindultam lefelé.

A konyhában Coral néni és Delia épp a szatyrokat pakolták ki. Egy nyanyamásodperc alatt észrevették, hogy milyen vörös a szemem. Szerintem Coral néni még a mentőket is kész lett volna kihívni. Eldobta a bevásárlószatyrokat, és magához ölelt.

– Istenem! Delia, csokoládét, azonnal!

Semmi sem zökkenti ki annyira az embert, mind a kedvesség, és minden kiszakadt belőlem, amit vissza akartam fojtani: anya, apa, Ivana, a pirítós, az ötödik oldal, a levél.

– Megnézhetném azt a levelet? – kérdezte Coral néni, és noha nagyon magamnak való vagyok, most egy pillanatra sem vacilláltam, mielőtt elindultam volna érte. A szívem kiabálva követelte, hogy ledobhassa a terheit, még ha az idősebb generáció tagjainak is.

– Először nézzük meg a pozitív oldalt. Gyönyörű vagy – mondta Coral néni, amikor befejezte a levelet, és szemmel láthatóan mentőakcióba kezdett.

– Gyönyörű vagy, ez pozitív – ismételte el Delia.

– Ivana pedig az a fajta nő, akivel az ember csak a legeslegvégső esetben kezdene ki – mondta Coral néni. – Már kétszer elvált, nem lehet könnyű neki. Az ilyenek rögtön ráugranak az első szembejövő férfira.

– Te már csak tudod – vetette közbe Delia, ami, úgy érzem, nem volt igazán fair Coral nénivel szemben, habár ha zöld utat kapna, ő is biztos lecsapna az admirálisra.

– Csak azt szeretném mondani – folytatta Coral néni rendíthetetlenül –, hogy az ember ne házasodjon meg úton-útfélen, mert sok mindent fognak mondani rá. Viszont az is igaz, hogy mindenkinek szeretetre éhes a szíve.

– Nem fogom megsajnálni Ivanát – jelentettem ki.

– De talán segítene, ha megpróbálnád – mondta Coral néni. – Még fiatal vagy, de már elég idős ahhoz, hogy tudd, az élet kegyetlen. Ami az apádat illeti, egy gyászoló férfinak szüksége lehet egy kis vigaszra. Ezt majd később nyugodtan, kettesben megbeszélhetjük. – Ezután szúrós tekintetet vetett Deliára, aki sosem tudja, mikor lép át egy határt a vicceivel.

Könnyeimmel átáztattam Coral néni bézs kardigánját, aztán ismét a napfényben találtam magam. Coral néni annyival bölcsebb a koránál.

– De ilyen érzelmekkel kapcsolatos dolgokat nem szabad egyedül csinálnod – tette hozzá. – Csoport híján majd én meg Delia csatlakozunk hozzád, már ha akarod folytatni a kurzust.

– Majd írok egy levelet magamnak az exférjem nevében – javasolta Delia –, aztán jól kiröhöghetjük magunkat rajta.

– Én pedig most azonnal kitetetek egy hirdetést a postán, hogy keressünk még tagokat – lelkesedett Coral néni. Jól meghányták-vetették a dolgot, és engem is teljesen magával ragadott a lendület. Hamarosan már gőzerővel vitatták, hogy mi legyen a csoport neve, hogy hol tartsák az összejöveteleket, és hogy milyen nasit tálaljanak fel. Aki látta volna őket, azt hihette volna, hogy nincs semmi egyéb dolguk.

Amikor az admirális hazaért, és a konyhában kirázta az elhasznált dohányt a pipájából, őt is magával ragadta az izgalom.

– A csoport befogadna egy úriembert is? – érdeklődött.

Coral néni teljesen odavolt a gondolattól, hogy egy olyan csoportban beszéljen az érzelmekről, amelynek az admirális is a tagja.

– Hát persze! – lelkendezett.

Az a véleményem, hogy Coral néni kemény fába vágta a fejszéjét, amikor szemet vetett Avery Little admirálisra. Vacsora után, amikor a szalonban ejtőzünk, az admirális hiába van jelen közöttünk, nem igazán száll be a beszélgetéseinkbe, hanem a pipájával és a könyvével tölti az estét. Ennek köszönhetően lemarad az összes szaftos részletről, amiről mi, hölgyek beszélgetünk, és csak akkor szól közbe, ha valami unalmas téma kerül elő, mint például hogy hol van a legjobb parkolóhely Eghamben. Azt viszont muszáj megemlíteni, hogy az admirális figyelmét sem kerülte el sírásom, és nagylelkűen felajánlotta, hogy a jövő héten elvisz autóval a Toastie-ba, és így nem kell buszra szállnom.