Mikor, hogyan és miért nevetnek, tréfálkoznak egymással és egymáson egy zsidó közösség tagjai? Papp Richárd kulturális antropológus közel tíz éve kutatja a zsidó humort és annak közösségi-kulturális vonatkozásait. Bezzeg a mi rabbink című új kötetében legújabb gyűjtéseit teszi a témában közkinccsé.

A közérthető, szórakoztató, mégis tudományos alapossággal megírt könyv meghatározó részét a viccek, anekdoták, tradicionális zsidó történetek, humoros kijelentések teszik ki, amelyek leírását elemzések követik. Az olvasó így egyszerre ismerheti meg az élő zsidó humort, valamint a közösség mindennapjait: szemléletes és vicces példákon keresztül szembesülhet a zsidó–magyar kettős identitás alapvető kérdéseivel.

PAPP RICHÁRD

BEZZEG
A MI RABBINK

ÍGY NEVET EGY PESTI ZSINAGÓGA

Copyright © Papp Richárd, 2015

Illusztrációk © Gyimesi Judit, 2015

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

A Libri Kiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Felelős szerkesztő Hungler Tímea

A héber–jiddis szavak és kifejezések lektora
Komoróczy Szonja Ráhel

Olvasószerkesztő Bardi Betty

Borítóterv Gyimesi Judit

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus verzió eKönyv Magyarország Kft.

Készítette Békyné Kiss Adrien

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-310-833-8

Könyvemet Deutsch Róbertnek, a Bethlen téri zsinagóga áldott emlékű rabbijának ajánlom. Ahogy búcsúztatásakor elhangzott, legjobban a múlt idő használata fáj vele kapcsolatban, hiszen itt van, jelen van és lesz közöttünk. Ez a kötet ennek a jelennek szeretne apró, derűs megtartója lenni. Írásom az ő szeretete és támogatása nélkül sosem készült volna el.

A mi rabbink a Gan Edenből mosolyog ránk.

Bevezetés

Régen valahol Kelet-Európában zsidó vándortanító érkezett egy stetlbe, egy zsidók által lakott kisvárosba. Megérkezvén a városba felkereste a stetl szabóját, és rendelt tőle egy öltönyt. Teltek-múltak a hetek, de az öltöny nem készült el. Néhány hónappal később a tanító új állást kapott. Indulnia kellett, de az öltöny még mindig nem volt kész. Végül aztán öltöny nélkül hagyta el a várost. Hat évvel később azonban úgy hozta a sors, hogy visszatért a kisvárosba. Amikor megérkezett, az első ember, akit meglátott, a szabó volt, akitől az öltönyt rendelte.

Szalad felé a szabó kiabálva:

– Kész van az öltöny, kész van az öltöny!

A tanító meglepődve és felháborodva kiabál rá:

– Ember, a Mindenhatónak hat napjába tellett, hogy megteremtse az egész világot, és neked hat év kellett, hogy elkészíts egy öltönyt?!

– Igaz – tárja szét karját a szabó –, de nézd meg ezt a világot, és nézd meg EZT AZ ÖLTÖNYT!

Hat évvel ezelőtt fejeztem be a Miért kell Kohn bácsinak négy hűtőszekrény? Élő humor egy budapesti zsidó közösségben című könyvem kéziratának megírását. Ahogy nem gondoltam arra azelőtt, hogy valaha könyvet fogok írni a zsidó humorról, ugyanúgy nem gondoltam rá, hogy egyszer folytatni fogom a zsidó viccek, humoros szituációk elemzését. Előző könyvem megírása után azonban egyre csak szaporodtak a jegyzeteim, az előző kutatásomban kellően nem részletezett kérdéskörök rajzolódtak ki, új megközelítési lehetőségek merültek fel. Az újonnan gyűjtött vicceket gyakran használtam fel előadásaimban és rövidebb írásaimban, a jegyzeteim pedig csak gyűltek és gyűltek a füzeteimben – feldolgozatlanul.

Tudatosan vártam a bővülő anyagom megírásával, hiszen szinte minden egyes alkalommal, amit a Bethlen téri zsinagógában vagy más zsidó közösségekben töltöttem, illetve a személyes találkozások, beszélgetések, interjúk során is új viccek, szellemes megjegyzések gazdagították a gyűjtésemet.

Egyszerűen sajnáltam „lezárni” a kutatásomat. Úgy éreztem, ha egyszer nekilátok írni, kizárom a lehetőségét a mai, élő budapesti zsidó humor bemutatásának.

Ugyanakkor az elmúlt hat évben nagy változásokon ment át szakmai és személyes életem is. Kevesebb időm maradt a kutatásaim rendszerezésére és az írásra. Volt tehát mentségem a hat évig tartó halogatásra – ezzel egy időben azonban nyomasztott is az újabb kéziratom megírásának elodázása.

Mint oly sokszor, most is kutatásom „tárgya”, a zsidó humor segített feloldani a bennem lévő feszültséget. Amikor rátaláltam az előbb idézett vicc egyik variációjára Sarah Blacher Cohen The Varietes of Jewish Humor című írásában (Cohen 1987:3), újra megérteni és érezni véltem a zsidó humor „lényegét”.

A vicc első olvasásra blaszfémiának tűnhet. A „szabó” panasza a teremtett világról keserűen kritikus Istennel szemben is. Másfelől a vicc nem a Teremtőre és a teremtésre fókuszál, hanem a szabó tökéletlenségére.

A „szabó” mi vagyunk. A vicc iróniával, öniróniával mutat rá, hogy mi, mindannyian inkább a világra és/vagy Istenre panaszkodunk, ahelyett hogy belátnánk, sokszor hat év sem elég arra, hogy egy normális „öltönyt” el tudjunk készíteni.

Így hát magamra véve a vicc üzenetét, széttártam én is a karomat, és nekiláttam újra, hogy kísérletet tegyek a mai budapesti élő zsidó humor néhány jelenségének bemutatására.

A Bethlen téri zsinagóga közösségében előző könyvem (amelyet a közösség tagjai egyszerűen Kohn bácsinak neveztek el) megjelenése után nyilvánvaló volt, hogy írnom kell egy következőt is.{1}

„Ez a vicc miért maradt ki a könyvből?” „Ezt a viccet még igazán bele lehetett volna írni!” „Meséltem neked ezt a viccet, és úgy csináltál, mint aki figyel” – kommentálták könyvem hiányosságait a közösség tagjai közül jó néhányan, természetesen a hiányzó viccek elmesélésével kiegészítve a kritikáikat. Többször egy-egy humoros szituáció után is odaszóltak nekem: „Kár, hogy ezt már nem lehet utólag beleírni…”

Nemsokára nyilvánvaló lett, hogy az ugratások nem pusztán arra utalnak, milyen hiányosságokat rejt magában a könyvem, hanem arra is, hogy ezeket a hiányosságokat egy következő könyvben korrigálni kéne.

A kulturális antropológia egyik legfontosabb hozzájárulása a társadalomtudományokhoz és ezzel az „ember” megismeréséhez, hogy nem csoportokról, emberekről akar gondolkodni, hanem velük együtt akar elgondolkodni róluk (vö. Geertz 1994: 1991).

Amikor egy közösség inspirálja, vagy akár nyíltan javasolja az antropológusnak, hogy mit kutasson közöttük és írjon róluk, úgy gondolom, egyik antropológus sem utasítja vissza azt. Ennek megtapasztalásához számomra tizennyolc évnek kellett eltelnie a zsinagóga életében való részvétellel úgy, hogy a kezdetek óta a közösség „belső” tagja is vagyok.

Mindennek tükrében és a kritikák után nem lepődtem meg, amikor meghallottam a következő hat évre vonatkozó szavakat az egyik viccmesélés után: „Na, írhatod a következő könyvet…”

Persze ez azt is mutatta, hogy szerették a Kohn bácsi-könyvet a közösségben. A könyvben szereplő idős bácsik közül sajnos időközben többen elhunytak, így a könyv az ő emléküket is fel tudta idézni.

Egy-egy interjúban, újságcikkben, műsorban is foglalkoztak a könyvvel, és jólesett a közösség tagjainak látni, olvasni, hallani a médiában a zsinagógájukról. Ugyanakkor tartottam ebben az időszakban attól, hogy a könyv és a kutatás leegyszerűsített olvasatai a rövid időtartamú médiaszereplések során megváltoztatják a humor kulturális-közösségi szerepét és megnyilvánulásait a zsinagógában.

Amikor a közösség tagjai közül valakinek eszébe jutott egy „alapvicc”, vagy egy humoros esemény történt a zsinagógában, amelynek nem voltam részese, amilyen gyorsan csak lehetett megosztották velem: „Figyelj, ez jó lesz a gyűjteményedbe.” „Ezt mindenképp írd be az új könyvbe” – mondták. Az egyik reggeli ima kezdetekor például, amikor megérkeztem a zsinagógába, Misi, a kile egyik megbecsült és lelkes tagja így köszöntött: „Már régóta vártalak, hogy elmeséljek neked egy jó sztorit.” Ezután visszatért az imádkozáshoz. Az ima végeztével, még a tfilin levétele közben odajött hozzám, hogy elmesélje a „sztorit”, ami a közelmúltban vele esett meg.

A zsinagógában szokás, hogy a közösség meghatározó tagjai az általuk finanszírozott sólet-ebéddel vendégelik meg a kidduson a kilét. Az utóbbi két kiddus alkalmával azonban mindkétszer megsavanyodott az általa rendelt sólet. Később, amikor a közösség más tagja invitálta meg a sábeszi istentisztelet résztvevőit sóletre, a kile tagjai így kínálták körbe egymást: „Nyugodtan vegyél, ez nem a Misi-féle sólet.” Az ilyenfajta ugratások nem bántóak a zsinagóga életében. Ezek a „beszólások” a közösségi összetartozást megerősítő örömhöz, a szimhéhez tartoznak, ahogy erről részletesen írtam is az előző könyvemben (Papp 2009: 83–115).

Erre utal, hogy Misi sem sértődött meg, öniróniával fogadta a megjegyzéseket. Ezzel együtt így zárta történetét: „Szóval jól beégtem, de az vigasztalt, hogy majd neked elmesélem, legalább jó lesz a következő könyvedhez.”

Számos alkalommal meséltek el nekem ebben az időszakban a kile tagjai anekdotákat idősebb bácsikról, régmúlt eseményekről. Több alkalommal, ha valami vicces dolog történt, az imádkozás vagy tóraolvasás alatt rám kacsintottak, és mintha tollat tartanának a kezükben és írnának, mutatták, hogy ez „jól jön” a könyvemhez.

Olyan, sem a zsinagógai szituációkhoz, sem a zsidósághoz nem kapcsolódó tréfálkozások alkalmával is előkerült az új könyv ötlete, mint a következő esetben:

Egyszer imádkozás alatt odafordultam a minjen egyik állandó idős tagjához:

– Jól tetszik lenni? – kérdeztem.

– Ha hetvenhat évesen jól lehet az ember – válaszolta mosolyogva.

– És lehet?

– Nem.

A beszélgetést többen is hallgatták. Mindnyájan nevettünk – beszélgetőpartnerem erre rögtön hozzátette: „Legalább ezzel is hosszabb lehet az új könyv.”

Ha csupán viccelődött valaki a közelemben, többször is „megkaptam” a következő ironikus „beszólást”: „Na, készül már az új könyv.”

Mindezeket megtapasztalva úgy éreztem, a könyvemmel „beleszóltam” az általam kutatott kulturális gyakorlatba; a Kohn bácsi megjelenésével megváltozott a humor szerepe a zsinagógában.

Azzal, hogy publikáltam a meglátásaimat a humor integratív szerepéről a zsinagóga életében, egyben tudatosítottam is a közösség tagjaiban, hogy amit eddig többnyire reflektálatlanul, rutinszerűen gyakoroltak, az „komolyabb”, „fontosabb” jelenség az életükben, mint eddig gondolták. A viccmesélések, tréfálkozások, a humoros pillanatok miattam „nagyítódtak fel”. Legalábbis így gondoltam – meglehet nagyképűen.

A humor megnyilvánulásai és szerepe ugyanakkor tartalmát és jelentéseit tekintve nem változott. Az önirónia és a közösségi feszültségek feloldása továbbra is meghatározta a humorizálást. A különböző szituációkat és az ezekben megszülető humoros reflexiókat nem én vagy a könyvem „hozta létre” és váltotta ki, csupán adott nekik egy további, beépíthető elemet. Igaz azonban az is, hogy felerősített olyan szituációkat, párbeszédeket is, amelyek talán nem lettek volna annyira fontosak vagy reflektáltak, mint a könyvem megjelenése előtt. De az is lehet, hogy a könyvemmel való humorizálás csupán nekem szólt azzal az ironikus céllal, hogy tovább mélyüljön a zsinagógai szerepem elfogadása, hiszen amellett, hogy a közösség tagjának számítok, a közösségről írok, ami – ahogy előző könyvem elején jeleztem – „meg is éri” nekem. A Kohn bácsi ugyanis még inkább kiemelte az egyszerre „bent és kint” lévő szerepemet. A humor hangsúlyozása és „újabb könyvemhez” kötése tehát a személyem közösségbe való „újraintegrálását” is jelenthette. Erre utalhatott többek között az egyik idős beszélgetőtársam kérdése az első könyvem megjelenése után:

„Én akkor csak adatközlő vagyok?” – kérdezte.

„Csak?” – próbáltam enyhíteni látható csalódottságán. „ A folklór része tetszik lenni.” Erre elmosolyodva így szólt: „Ez már tényleg valami.”

Akárhogy is történt, a könyv mindenképpen tudatosított egy jelenségkört a zsinagóga kulturális gyakorlatában, amely előtte a mindennapok evidenciája volt. Ezzel együtt talán nem szólt bele túlságosan a zsinagóga életébe, hiszen az önreflexivitás, valamint a tradícióval és a közösség többi tagjával (beleértve engem is) kapcsolatos reflexiók a humor legfontosabb összetevői voltak a közösségben a könyvem megjelenése előtt és után is.

A humor fontosságának, presztízsének további elmélyülése pedig újabb viccelődésekhez (felém is irányuló), ugratásokhoz vezetett, ami idővel „visszahelyezte” a humort a mindennapok rutinjába.

A szabadság humora,
a humor szabadsága

Három bóher (rabbitanítvány); a szegedi, a kolozsvári és a beregszászi vitatkozik azon, hogy melyiküké a nagyobb, tiszteletre méltóbb rabbi.

Azt mondja az első:

– A mi rabbink a legnagyobb. Képzeljétek, Szegeden volt egy tűzvész, égett a zsinagóga, de a mi rabbink felemelte a kezét, és jobbra tűzvész, balra tűzvész, a rabbinknak viszont semmi baja nem esett.

– Az semmi – mondja a második. – Kolozsváron nagy árvíz volt. Jött a víz, de a mi rabbink felemelte a kezét az ég felé, és balra jött az áradás, meg jobbra jött az áradás, de a mi rabbinknak nem lett semmi baja, még vizes sem lett.

Mire a harmadik:

– Bezzeg a mi rabbink! Még pénteken is seftelt egész nap, de jött már a sábesz, mire a rabbi elindult vissza a zsinagógánkba a kocsijával. Már feljött az első csillag is. Erre a mi rabbink felemelte a kezét az ég felé, és képzeljétek, tőle balra sábesz volt, tőle jobbra sábesz volt, de ahol a mi rabbink hajtott a kocsijával, ott nem volt sábesz.

A három bóher, a szegedi, a kolozsvári és a beregszászi beszélget, hogy melyiküké a legnagyobb rabbi.

Azt mondja a szegedi:

– Képzeljétek, a mi rabbink olyan tiszteletnek örvend, hogy a városban mindenki előre köszön neki az utcán.

A kolozsvári erre azt mondja:

– Az semmi! A mi rabbink, ha kimegy a városba, mindenki vigyázzba vágja magát.

Erre a beregszászi:

– Bezzeg a mi rabbink! A múltkor meghívta a pápa magához, és ahogy ott sétálnak a Vatikánban, jön arra két bíboros, és az egyik bíboros azt kérdezi a másiktól: „Te nem tudod ki az a goj ott a beregszászi rabbi mellett?”

A két viccet egyik beszélgetőtársam egy vicc két változataként mesélte nekem. Mindkettőben ugyanaz a jelentéstartalom, vagyis az önirónia fogalmazódik meg a rabbik személyén keresztül, de egyik esetben sem a rabbik a viccek alanyai, hanem a tanítványaik, akik próbálják túllicitálni egymást szellemi vezetőjük „erényeire” hivatkozva.

Különösen a második viccben nyilvánul meg a közösségi ethosszal és kisebbségi léttel történő ironikus viccelődés. Itt a rabbi személyének felértékelése egyértelműen a kisebbségi létből fakadó identitás ironikus túlkompenzálása. Ennek elemzése a sztereotípiák komplex jelentéseihez vezet, amivel részletesen majd csak a következő fejezetben foglalkozunk.

Önsztereotípiák és a kisebbségi lét
 „kiegyenlítése” a humorban

Miért kelt át Mózes a zsidókkal a Vörös-tengeren?

Mert szégyellt végigmenni velük a parton.

Ez a vicc az egyik legnépszerűbb beszélgetőtársaim körében, és szerintük két olvasata is létezik. Az egyik szerint „belső poénnak” minősül, az „ilyenek vagyunk” önsztereotípiát önti humoros formába. A másik értelmezés állítja, lehetséges az is, hogy valaki kívülállóként és bántó szándékkal fogalmazza meg.

Belső, zsinagógai kontextusban a vicc a zsidók „széthúzására”, „állandó elégedetlenkedésére”, „keménynyakúságára” utal, amely mindenki által jól ismert a Bethlen téren azokból a tórai történetekből, amelyek leírják, hogyan elégedetlenkedtek, panaszkodtak, civakodtak őseink az Egyiptomból való megszabadulást követően, a sivatagi vándorlásuk során. A vicc megértéséhez a Biblia szolgáltatja a közös hátteret, az önirónia tehát mitikus legitimizációt nyer, hiszen a tórai történetek is nyíltan és önreflexióra késztetően beszélnek az ősök jelleméről, Istenhez és a valláshoz való viszonyukról. Beszélgetőtársaim is aláhúzták, hogy azért nevetnek nagyokat ezeken a poénokon, mert – ahogy fogalmaztak – „pontosan leírják azt, hogy milyenek vagyunk”, „látod, semmi sem változott azóta sem”, „azt hiszem, ez ma is így menne, hát nem nagyon irigylem Mózest”.

Kulturális és közösségi emlékezet

Egyszer a pápa elhatározza, hogy kitiltja a zsidókat a Vatikánból. A zsidók felháborodnak, ezért a pápa beleegyezik, hogy ha egy zsidó le tudja győzni őt teológiai vitában, maradhatnak.

A zsidók egy bölcsességéről ismert rabbit választanak, hogy kiálljon a pápával a szellemi párbajra. A rabbi azt ajánlja, tegyék érdekesebbé a vitát, és ne beszéljen egyikük sem. A pápa beleegyezik. A vita napján a pápa és a rabbi leülnek egymással szemben, a hívek köréjük sereglenek.

A pápa felemeli három ujját.

A rabbi felmutatja egy ujját.

A pápa ekkor egy kört rajzol a levegőbe.

A rabbi a földre mutat.

A pápa elővesz egy ostyát és egy pohár bort.

A rabbi elővesz egy almát.

A pápa ekkor feláll:

– Feladom – mondja. – Te túl bölcs vagy, rabbi. Maradhattok.

Később megkérdezik a pápát a bíborosok:

– Mit beszélt a rabbival?

– Először felmutattam a három ujjamat, hogy a Szentháromságra emlékeztessem. Ő felmutatta egy ujját jelezve, hogy egy Isten van mindkét vallásban. Ezután rajzoltam egy kört a levegőbe, mutatva, hogy Isten mindenhol ott van körülöttünk. Erre a földre mutatott, jelezve, hogy Isten itt van velünk is. Ekkor elővettem egy ostyát és egy pohár bort, megmutatva, hogy Isten feloldoz a bűneink alól. Ő elővett egy almát, hogy az eredendő bűnre emlékeztessen. Mindenre volt válasza. Mit tehettem volna?

Közben a zsidók is körbeveszik a rabbit.

– Mi történt, rabbi?

– Először azt mutatta, hogy három napunk van elhagyni a várost. Mutattam, hogy egy zsidó sem fog elmenni. Ezután körbemutatott, jelezve, hogy az egész várost megtisztítja a zsidóktól. A földre mutattam, hogy mi mind itt maradunk.

– És utána?

A rabbi vállat vont:

– Nem tudom. Elővette az ebédjét, mire én is.

Az idézett viccnek több mint száz variációja utolérhető az interneten. Amikor beütöttem a Google-ba az első mondatát, tizennégy oldalt talált a kereső. A viccet én is idéztem az előző könyvemben, hiszen a Bethlen téren is nagy népszerűségnek örvend. A Kohn bácsiban a zsidóság és a kereszténység összetett kapcsolatának apropóján került szóba, amikor pedig kirajzolódott előttem, hogy a kulturális emlékezet és a humor kapcsolatáról most önálló fejezetben is írni fogok, úgy éreztem, e kérdéskört nem is lehetne jobban felvezetni ennél a viccnél, hiszen esszenciálisan fogalmazódik meg benne a kulturális emlékezethez kapcsolódó humor. A vicc egyébként arra a meghatározó különbségre mutat rá a többségi nem zsidó és kisebbségi zsidó közösségek között, amely elsősorban az eltérő léthelyzetekből fakad. Míg a zsidókat elzavarni akaró pápát teológiai problémák kötik le, a rabbi egyáltalán nem vallási-teológiai kontextusban értelmezi a vitát. Számára és közössége számára a túlélés a tét. A beszélgetés kimenetele attól függ, mennyire ügyesen alkalmazza a kisebbségi léthelyzetből fakadó túlélési stratégiát.

Többes kötődések a humorban

Elmegy a néprajzos Peruba. Odamegy két férfihoz az utcán és megkérdezi az egyiket:

– Mi a maga nemzetisége?

– Inka vagyok.

– És a barátja?

– Ő még inkább!

Az idézett, zsinagógában elmesélt vicc ugyan „inkákról” szól, mégis kitűnően demonstrálja a közösség magyarsághoz fűződő viszonyát. A viccet beszélgetőtársam ugyanis akkor mesélte nekem, amikor egy alkalommal a magyarországi nacionalizmusról beszélgettünk, amit ez a vicc szellemesen ki is figuráz. Beszélgetőpartnerem ugyanakkor a következőképpen kommentálta a poént: „Ezt más nyelven nem lehetne elmondani, nem lehet megérteni. Ez a nagyszerű a magyar nyelvben!”

Összefoglalás

A zsinagógában már mindenki ismeri az összes viccet, ezért úgy döntenek, megszámozzák azokat, hogy ne kelljen fárasztaniuk magukat az elmesélésükkel: bemondják csak a számot, és már röhöghetnek is.

Egyik alkalommal Grün odamegy Kohnhoz, és azt mondja neki nagy vigyorral:

– Huszonhét!

Semmi. Kohn tovább ül, és nem reagál egyáltalán.

– Huszonhét! – ismétli meg Grün. Még mindig semmi, Kohn csak ül mogorva arccal.

Grün abszolút nem érti a helyzetet és mérgesen kérdezi tőle:

– Mi a gond? Ez egy nagyon jó vicc! Hogy lehet, hogy nem ismered?

Mire Kohn:

– Ismerem, ismerem, de hogy lehet egy viccet ilyen rosszul elmesélni?!

Raj Tamás a 100+1 jiddis szó című könyvében rámutat a zsidó humor egyik olyan sajátosságára, amelyet különösen egy erről szóló könyv szerzőjének érdemes megszívlelnie. A zsidó vicc eszerint az „amit egy nem zsidó sohasem fog megérteni, egy zsidó pedig meg sem hallgat, mert már régen ismeri, és sokkal jobban tudja elmesélni” (Raj 2006: 51). A szerző, nem meglepő módon, ezt is egy viccből idézi, rámutatva a zsidó humor interpretációjának nehézségeire. Emellett azt is hangsúlyozza, hogy a humor evidens és rutinszerű része a zsidó közösségi-kulturális tudásnak és identitásnak.

A mindenki által ismert és használt humorrepertoárról szóló viccet az egyik olyan „viccmesélő” délelőttön gyűjtöttem a Bethlen téren, amikor a reggeli ima utáni beszélgetés során egymást követték a viccek. „Nekem erről az a vicc jut eszembe…” – fűzték egyiket a másikba a közösség tagjai. Az idézett vicc zárta le a délelőttöt, utalva a közös kulturális-kommunikációs rendszer működésére; kifejezve az összetartozás derűjét és tovább mélyítve a közös kulturális identitást.

{1} Az idézőjelben szereplő és/vagy dőlt betűvel szedett szavak, mondatok, interjúrészletek és viccek a közösségben használt kifejezéseket, narratívákat jelölik. Az idézőjelbe tett, de nem dőlt betűs szavak az én, értelmezés során felmerült meglátásaimat, illetve a szakirodalmi idézeteket foglalják magukban. A héber és jiddis szavakat dőlt betűvel, idézőjel nélkül olvashatjuk. Ezek jelentését illetve a judaizmushoz kapcsolódó egyéb kifejezéseket a könyv végén található Glosszáriumban lehet megtalálni.