Esterházy Péter

Egy nő

– részlet –

MAGVETŐ
BUDAPEST

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
Budapest

© Esterházy Péter, 1995

www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu

ISBN 978 963 14 3369 2

Felelős kiadó Nyáry Krisztián
Felelős szerkesztő Schmal Alexandra
A borítót Egon Schiele festményének felhasználásával
Esterházy Gitta tervezte
Műszaki vezető Bezúr Györgyi

Elektronikus kiadás
eKönyv Magyarország Kft., 2016
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – Apache License 2.0

Egy nő (1)

Van egy nő. Szeret.

Egy nő (7)

Van egy nő. Szeret. Szerintem finn. Kezdetben mondogattuk is egymásnak, hogy rokonok vagyunk. Kegyed is finnugor? Nemzeti sajátosságokat igyekszünk fölfedezni a másikban. Én sajnos nem ismerem, a legkevésbé sem ismerem behatóan a finn történelmet (legfontosabb ásványkincsei: króm, titán, kobalt, vanádium, réz, cink, nikkel), általánosan vett „északi” képek vannak bennem, ezekben a közhelyekben keresek kapaszkodót. Igyekszem őt elhelyezni valamilyen környezetben, nemzeti klisében, de nem nagyon megy, mert valójában a testem a környezete. Nem a hazája a hazája, hanem a testem. Ezért ha titokban fürkészem őt, nem a finn tóhátság képe rémlik föl előttem, a tavakat összekötő zuhatagos, bővízű folyókkal, hanem én magam, mindig magamat is látom, a combomat, melyet bátran izmosnak mondhatunk, máskor az összeugró farizmomat, a farpofákat vagy a nedves ajkaimat, az ujjamat.

Huzamosan, évekig tagadta, hogy ő is éppen így van velem. Ám azután egy nekivadult, bősz veszekedésben kipakolt. Rád nézek, és csak a pinámat látom!, üvöltötte, a pinám árnyékában látlak! Nem szeretem, ha így beszél, nem szeretem, ha meggondolás nélkül néven nevezi a testünket. Ő meg az én hallgatásomat nem bírja. Most a faszodról hallgatsz!, leplez le. Most a seggem partjáról! Hát nem mindegy!? Szerintem meg nem mindegy, de hallgatok, mit mondhatnék? Az, hogy ő is úgy áll a testtel, az enyémmel és az övével, mint én, az annál is meglepőbb, mert ő meg nagyon is jól eligazodik a magyar ügyekben. Karakteres véleménye van a vezekényi csatáról („nem volt sem olyan jelentéktelen, sem olyan fölösleges, mint ahogy első pillanatra látszik”), használja a „Drágffy János-féle metódus”-kifejezést (aki Drágffy sarkantyúját lecsatolva lovagolt az ország zászlajával Mohácsnál a biztos halálba), ismeri a Deákról szóló anekdotákat és Nagy Imre 53-as reformjait, tudja, kit ítéltek el a kis és kit az úgynevezett nagy íróperben, és kiismeri magát az MDF különféle irányzatai közt is.

A szaporodó és, mit tagadjam, durvuló veszekedéseink, melyek nemegyszer a kölcsönös tettlegességig fajultak, én jobbára rázogattam, előfordult, hogy a nyakánál fogva, amit már akár fojtogatásnak is nevezhetünk, ő inkább dobálózott, nemcsak könyvvel vagy a műanyag hamutartóval, hanem a falról lerántott képpel vagy hagyományosan vázával vagy, bizonyos értelemben meglepően, húsdarálóval, és előfordult, hogy a megterített asztalról az eszcájgokat vágta felém, melyek közt, minthogy rántott húsra készülődtünk, kés is volt, így ezt meg már akár késelésnek is nevezhetjük, veszekedéseink, azt hiszem, nem állottak összefüggésben a közös finnugor gyökerekkel. Vagy mégis? A közösen eltöltött idő rettenete? Együtt kóboroltunk, vadászgattunk, őriztük a nyájat, ugyanazon isteneket imádtuk. A megismerés rettenete? Lám, még a hallgatásaimat is ismeri! Hátha még álmodni is rólam álmodik… vagy én őróla… Mi szükség van erre a közelségre? Mire való ez a siralmas tükör?

Tudom, mire gondolsz!, csapott le harsányan, hogy talán jobb volna, nekünk volna jobb, ha én lennék az Isten! Erre gondolsz. De ne hidd, hogy te különb vagy. Nem vagy különb. Nem bizony, mert én is ezt gondolom rólad, hogy talán jobb volna, nekünk volna jobb, ha te lennél…

Ez már a kurva vezekényi csata után történt, hogy így élére álltak a dolgaink, hiába beszéltünk, hiába hallgattunk, körbe-körbejártunk csupán, karikába. Némelykor nem érdemes szeretet és gyűlölet közt különbséget tenni, olvastam; viszolygok az efféle mondatoktól, de mégis ilyesmiről lehetett szó: elindult bennünk egy indulat, és nem lehetett előre tudni, hol bukkan föl. Se befolyásolni, se reménykedni. Másképp is szeretkeztünk ekkoriban: többet és rémülten.

Elmeséltem ezt egy alkalommal az édesapámnak, vagyis hát megkérdeztem, hogy milyenek az északi nők. Fintorogva vállat von, tudom is én. Mégis behívott a szobájába, ahol már régen nem jártam, és némán egy képre mutatott, melyet gyerekkoromban sokszor láttam, egy másik lakás másik, sötét vagy inkább homályos szobájában, nehéz, drabális olajfestmény, díszes, hangsúlyos, XIX. századi, magabiztos keretben. Norvég halaskofákat ábrázolt a tengerparton, a halpiacon, fújt a szél és ömlött a furcsa fény, az a se sötét, se világos, se szürkület. Sötét és világos és szürke és fénylő, fénylő sötét, világló derengés, örök esthajnal. Néztem a képet, és apám nézett engem.

A kofák facipőben állva, vígan, elszántan hajigálták a halakat. Mind olyan volt nekem, mint ez a finn nő. És a csípőjük valami leírhatatlan erővel és könnyűséggel ringott, nehéz virgoncságban, lányok voltak és asszonyok egyszerre, málhás öszvérek és észak tündérei, ugyan jó civilcsípők voltak, a munkáé és a testé. Elköszöntem édesapámtól, és a továbbiakban a finn nőt ebben a keretben szállásoltam el, ide lokalizáltam, ez lett a környezete, ez a sok, súlyos és sudár asszony, és ha reá nézek, már nem kell magamat látnom, se a combomat, se az összeugró farizmomat, a farpofákat, se a nedves ajkaimat, se az ujjamat, és arra se kell gondolnom, hogy talán jobb volna, nekünk volna jobb, ha ő volna… Ki se mondom, inkább évődve, mint két rokon, kérdezgetjük egymást: Kegyed finnugor?

Egy nő (17)

Van egy nő. Szeret. Fölajánlottam, hogy kirúghat. Megijedtem, mesélte később, már a legrosszabbtól tartottam. De hogy mi volna a legrosszabb, azt azóta sem tudom. Hogy szélnek ereszthet, lemondhat rólam, mellőzhet, kiteheti a szűröm. Fölajánlottam, hogy mehetek Isten hírivel. Indokaim fizikai természetűek voltak. Valami dögletes kiütés lepett el, először a „szárnyaknál”, a lapockacsontoknál, vadul csapkodtam és vonogattam magam, azután észrevettem a kézfejemen is a vonuló pörsenéseket, úgy másztak az ingem alá, mint a hangyák vagy katonák. Majd az alkaromon. A farcsont fölött. Aztán a nyakamon. Két tükörrel forgolódva próbáltam földeríteni a pusztítást. Van bennem valami undorító, mondtam végül. Bólintott. Rajongva leste, ahogy a kiütések kisebesedtek vagy apróka, gennyes, sárga közepű hólyagokká fejlődtek, amelyek a rothadás kénes szagát árasztották. Bolondult értük, simogatta, csókolgatta őket, kenegette magát a nedveikkel. Szörnyű volt. Én már nem is számítottam, csak ők. Így ment el a nyár. Az őszön kiszáradtak a sebek, tályogok, leszáradtak a kiütések, pörsenések, hólyagok. Velem nem törődik, a testemet ajnározza, üldögél mellette vagy követi, egyszóval nem tágít, és lesi, hogy amazok megint előjöjjenek.

Egy nő (27)

Van egy nő. Szeret, nagyon szeret. Szünös-szüntelen, kitartóan elkésik. Késésben van. Várat magára. Az apjával ebédelt, mondja, az anyjával temetőzött, mondja máskor. Az apja így, általa üzen az anyjának és viszont. Kis postásom, mondják a szülők. Tanulj a mi életünkből, teszik hozzá még foghegyről. Várok rá. Ülök és nézek magam elé, igyekszem az időt egyenlő rekeszekbe szorítani, vagyis igyekszem megszámolni, mérőszámok igájába hajtani; ha sok is, így nem végtelen. Vagy az ablaknál állok (a hamarabbi látás végett). Vagy addig is nevelem a gyerekeit. Azok, az anyjuk nyomán, az örömre vannak beállva, én igazságot kínálok nekik. Egyszerre vagyok szigorú és elnéző, aprólékosan kisszerű és lezseren nagyvonalú. Merev fasz és tündöklő felnőtt. Olyan, mintha az apjuk volnék – úgyhogy evvel sem vigasztalhatom magam. Szeszélyesen szabok ki büntetéseket, s ugyanígy oldom fel őket. Olyan szívesen bocsátok meg… El tudok tekinteni attól, hogy igazam van (de ettől, természetesen, még igazam marad). Atyai nagyanyám három-négy napra terjedő büntetéseket is tudott adni, fenyegetés, sértődés és acsarkodás nélkül. A mai szülő képtelen büntetést elhelyezni az időben; fenyegetni tud (jövő), megsértődni (múlt) és acsarkodni (jelen). Azután csöndben átvesszük a háromszögszerkesztéseket és a szarvasbogárt, és kellemetlenkedő kérdéseket teszek föl Magyarország hegy- és vízrajzát illetően. És ápolom a nagyobbik tüszős manduláját. Mikor jobban van, elmegyek vele farmert vásárolni. Kész cirkusz. Kis idő múltán beáll az élet rendje: az egyikkel ebédelni járok, a másikkal temetőzöm.

Valójában várok. Minden tevékenységem, szavam és mozdulatom alatt a várakozás iszapos, lápos mocsárvidéke húzódik. Lapul, mint egy vadállat. Ábrándozással etetem, mintha bizony vegetárius volna. Elképzelem, amint a nő (aki van) az apjával ebédel, az apja prézsmitál a lehetetlen árak miatt, soha nem ő állja a cechet, a házi kosztról elmélkedik („ó, a magánháztartások!”), a felesége főztjére emlékezik (a tavaszi galuskás borsólevesre meg a töltött dagadóra) és erre emlékezteti a lányát is, aki, mint mindig, teljes személyiségét beleveti az evésbe, komolyan eszik, megfontoltan, keresve, majd megadva a módját, mindennel, ami az érzékiség birodalmába tartozik, ilyen szeriőz a viszonya, velem is úgy bánik, avval a tisztelettel és emelkedettséggel, ahogy egy töltött padlizsánnal. Fontos vagyok, akár a petrezselymes újkrumpli avagy a lazacparfé; helyzetem előkelő voltát nem értékelem kellően. Elképzelem, amint az anyjával a temetőt járja, két nő az alkonyi esthajnalban, ez így nem lesz jó, vagy alkony, vagy esthajnal, végiglátogatják az anya volt udvarlóit, ez hogy tudott valcerezni!, kedves hólyag, az mekkora kártyásnak tudhatta magát, emez milyen gazdag!, steinreich, német az eredetiben, ők mind a szeretőid voltak? ugyan, legyint, csak az a te szerencsétlen apád.

A képzelgés szinte észrevétlen vált aggódásba. Hogy valami baj érte. Elütötte egy katonai konvoj. Nyilván nekem kell a gyerekeit fölnevelnem. Hát jó. Végül is föláldozhatom magam. Föl fogom áldozni magam. Erre teszem az életemet. Vagy az sok volna?, megkeserednék, és annak a gyerekek innák meg a levét? Nem adok föl semmit, mégis ellátom majd őket. (Ellátom a bajukat, lám, a tragédia nem ölte meg a humorérzékem.) Nézzük reálisan. Nyilván föl kéne valakit venni, afféle házvezetőnőt. Egy házvezetőnő… Macerás, ott vagyunk, ahol a part szakad. Jobb lett volna, ha a gyerekek is ott vannak vele az autóban. Frontális ütközés. Politikai botrány, a belügyminiszter szabódik. Én még birkóznék itt a semmivel. Mikor ezt részleteiben kidolgozva elképzelem, kiderül, hogy ez ugyanaz a birkózás, mint most, a birkózás a mindennel. Jobbára ekkor érkezik meg, de ekkor már késő, újra meg újra.

Egy nő (37)

Van egy nő. Szeret is. Folyvást ígéri, jön. Jön is. Addig is, míg nem jön, terveket szövünk. Hogy s mint legyen. Évődve firtatja, akarom-e, hogy lefogyjon. Holnapig?, kérdem ingerülten. Én avval egy mákszemnyit nem sok, annyit se törődjek, hogy ma vagy holnap, a kérdés nem arra vonatkozik, hogy ma vagy holnap, hanem hogy fogyjon-e le az én kedvemért egy kicsit, vagy ne fogyjon le az én kedvemért egy kicsit, de mondjam meg nyíltan, ha nem akarom, hogy jöjjön, vagy ha csak a gyerekek miatt akarom. Vagy a vasalás végett. Vagy mert már megint nincsen tárgya annak az én ordító nagy szerelmemnek. Érzi a hangomon, hogy már megint szerelmes vagyok belé, és ezért kell ő nekem. És hogy nem félek-e, hogy egyszer elege lesz ebből.

Máskor nem szokott ennyit beszélni. Máskor csak jön, jön és jön… Mondom, nekem jó ő így is. Testhezálló. Azután mégis megkérdem: Hanyas kiló is vagy?… Talán a szíved miatt. Az ízületek meg a vérkeringés. Hát azt a nagy böhöm terhet cipelni azokon a lábakon! Fölsikolt, milyen böhöm test, te ócska strici! Méghogy böhöm! Tudod te egyáltalán, kivel beszélsz? Tisztában vagy vele? Vagy már igazán mindent elfelejtettél? Hát hol böhöm ez? Holnap mindent grammra megmutatok, és ha egy fia böhömöt találsz, hát ne legyen több orgazmusom!

Ezen muszáj röhögnünk, mert ha valamije, akkor orgazmusa az van neki. Ha belehuppan egy orgazmusba, alig bír kimászni belőle. Micsoda vermek!, kacarászik. Centire avagy inkább hajszálra nem tudom, mikor huppan bele, de azért gyanakodni gyanakszom. Majd integetek a fülemmel, mafla… Viszont ha megmondja, huppan, akkor azonnal észlelem, hogy huppan, megváltozik az arca, lüktet, kipirul, tüzel, sugárzik, forró, pírfoltok, a szeme csillog is meg fáradt is, karikás („a pásztorórák táskái”), az egész lénye beleváltozik a kéjbe. De hát rajtad meglátszik minden, rólad minden leolvasható! Kivagyin vonogatja a vállait, olé! És hogy most, akkor, nem mehet az utcára, az kész botrány volna, megbotránkoztatná a várost, a sárga irigységről nem is szólva. De hogy én csak ne legyek ennyire önhitt, hát az már csak nem leolvasható az arcáról, hogy énrólam is szó volna itt… Mért, kiről másról? Erre megint hencegőn huzogatja a vállait, ó, ez a hosszú, viharos élet, és vigyorog.

Holnap jön. Annyit gyanakszom, amennyit nem szégyenlek.

Egy nő (47)

Van egy nő. Sz. Tétovázik, hogy gyűlöljön-e. Ha megpillantom lebegve közeledni drapp lobogó tavaszi pelerinjében, menten unalmas leszek, mintegy varázsütésre. Egyedül ilyen unalmas nem is bírnék lenni. Akárha koncertteremben, rajtaütésszerűen elálmosodom, ásítozni kezdek, le-lecsukódik a pillám, megdöccen a fejem. Mire ő megneszül, azt hiszi, az ő mértéktelen unalma hat rám, taglóz le, és ezért bocsánatot kér. Ettől fölélénkülök. Az a biztos, ha rövid szoknyában van. A combjai (vagy a harisnyái?) olyan hosszúak, mint a hatvanas évek poplányaié. Kihasználva a félreértés lépéselőnyét, fölülről lefelé, nagyképűségből már jól tudok vele társalogni, kedvesen, érdekesen, enyhén frivolan, érzékenyen és gondolatilag izgalmasan. Úgy tudok beszélni, mintha már mindenen túl volnánk, avval a nyugodtsággal, mindkettőnkre kiterjedő részvéttel. Ez az a pillanat, amikor megkívánom, és ilyenkor ő is tudna válaszolni a kérdésre, gyűlöl-e.

Egy nő (57)

Van egy nő. Sz. (Szeret.) Nyárra kivirul. Ahogy a napfénytől májusban a reggeli cserebogarak: felolvad a dermedtsége. Színes, harapós szoknyákban jár, nem fél a korához alig illő miniktől, igaz, látványosan látványosak a lábai, a könnyű blúzok, akár a vitorlák – csak úgy lebeg mindene. Nem borotválja a hónalját. Erős dohányos, sárga az ujja; időről időre, nem tudom, milyen konkrétumoktól indíttatva, megpróbál leszokni, ilyenkor kínlódik, amire felettébb büszke. Azután megtörik, és kéri, fújjam rá a füstöt. Féltékenynek kéne lennem erre a kékes kanyargásra, úgy hunyja le a szemét, úgy szívja magába. Többször mélabús, amit én a magam durva, otrombán egészséges módján rosszkedvnek értelmezek, és próbálom fölvidítani. Tévedésem azonban mégiscsak kicsalja az odújából. Egy varázslóra, úgy mosolyog rám. Én meg báván vigyorgok, megelégedetten. Más kérdés, hogy itt is érvényes lehet valamiféle megmaradási elv, mélabúállandó, mert a vidítás mégis nehezemre esik, s ahogy ő kifelé, úgy csúszom én megállíthatatlanul befelé ebbe a másik, sajátmagunkból tákolt odúba. Ő nem próbál engem vidítani. Ellenkezőleg, ostoroz. Kijelenti, komolyan akar velem beszélni. Jól tud velem komolyan beszélni, el tudja hitetni, hogy nem rólam van szó, hanem a komolyról, így kevésbé szégyenkezem. Sőt, nem is szégyenkezem. Nehezebb a helyzet, ha mélabús, és úgy akar komolyan beszélni velem. Tüstént magázni kezd például. Az ágyban is. Azt mondja: Maga az én hazám. Egy biztos pont. Magában révbe értem. Ahelyett, hogy röhögnék, lehajtom a fejem, és arra gondolok, mennyire szeretem őt. A szeretet mint gondolat – gyalázatos! Az évek során egyre sötétebb a bőre. Vagy foltos? Inkább árnyékos. Beárnyékosodott a teste. Egy kakast sétáltat pórázon, akár egy kiskutyát. Mindenhová magával cipeli, bevásárolni, étterembe, pályaudvarra, repülőtérre. Közben gügyög neki. Nem szeretem a kakast, Charles a neve, Sárl.

Egy nő (67)

Van egy nőgyűlöl. Undorodom tőled, mondja, ezt még sosem mondtad nekem, mondom, meg akartalak bántani, mondja, ó, hát csak ennyi, hisz akkor semmi baj, mondom, valóban, elvileg igazad van, mondja, és hangtalan okádni kezd.

Egy nő (77)

Van egy nő. Szeret. (Úgy döntöttem, maga szeret engem, mondtam neki hajdanán, de ezt csak zárójelben említem.) Gyűlöli a kommunistákat. Amennyire engem szeret, annyira gyűlöli őket. Pontosabban: annyira szeret engem, amennyire gyűlöli őket. Ha csihad a gyűlölete, lanyhul a szerelme, és ha lángol a komcsi-gyűlölettől, akkor ég a szerelemtől. Nem igazságos ez társadalmilag, de hát fütyülök az igazságra, ha épp arról van szó (róla). Mondhatom, az első szabadon választott úri középkormány alatt meglehetősen viszolygósan éltünk. Nagy baj nem történt, csak épp… szóval inkább a ház körüli teendőkről váltottunk szót, a gyerekek beiskolázásáról, és soha nem fakadt sírva, ha rám nézett, nem menekült sikongva előlem pendelyben, ugrálva át asztalon, székeken, nem nyitotta rám a vécéajtót.

No de a választások után…! Hát újra itt vagytok!, és szikrát hány az a csillagos szemecskéje. Negyven évig terpeszkedtek ezen az országon…, és ezek a hülyék rájuk szavaztak! Hallgatok, nem mondom, hogy ezek a hülyék mi vagyunk, az ország. Én nem szavaztam rájuk, ezt még viccből se mondjad, és ha titokban rájuk szavaztál, akkor megöllek. Te édes. Nem csillapítom, dehogyis csillapítom; toszkán emlékek. Hiszen még beszélni sem tudnak rendesen!, süvölti. Megfeszül bennem minden, olyan közel érzem magam hozzá. Összelopkodták magukat, most meg kussolnak. Megnyomorították az országot, és még ők pofáznak. Elfehéredek, remeg a kezem, hallom a szívem dobogását. Szakszervezeti lobbisták, és megmarkolja a tökömet, de annyi érzéssel, élvezettel és elszánással, hogy abból egy egész ország újjáépíthető volna.

Egy nő (87)

Van egy nő. Mintha az őrangyalom volna. Vigyázzon rád az Isten, leheli, közben suhognak a szárnyai, és gyöngéden az arcomba harap. Ha már én nem tudok (értsd: vigyázni), és elfut. Sokat nevet, kilátszik a széles ínye meg a fogai. Nietzsche lova, gondoltam róla egyszer (épp paprikás krumplit főzött huszonöt embernek). Látszik rajta, hogy szenved, noha palástolja, de ezt nem lehet palástolni, mert elfárad az ember. Ő is belefárad a palástolásba, ilyenkor rémülten maga elé mered, dióbarna, tükrös szeme olyan, mint a manökené, akinek nem újították meg a szerződését. Egyfelől a sok fájdalomtól szenved, a fájdalomtól, amely az élete során folyton-folyvást rátalált. Hétéves korában véletlenül bezárták két napra az üres lakásba. Egyszer meg arra ébredt, hogy ujjnyi vastag szőrös hernyó mászik az arcán; napokig öklendezett. Harminc éve gondozza szélütött anyját, aki nagy ritkán eszéhez tér, ilyenkor leplezetlenül és éleselméjűen gyűlöli a lányát. De szülőként se járt jobban, hét gyereket vetélt el, mindet az ötödik hónap után, majd örökbe fogadott egy fiúcskát, aki meglopta, és így tovább. A férfiakkal sincs szerencséje, beleértve engem is. Szomorúak a történetei. Ez az egyik. Másfelől magától az élettől szenved. Azaz akkor is maga elé meredne, ha mindezek nem történnének vele. Ezt az Istennel hozza összefüggésbe, nem mintha az életet mintegy az Isten alá rendelné, elvágyódván e siralomvölgyből, nem, csak épp szünös-szüntelen átérzi a saját tökéletlenségét, és ez, úgy véli, bántja az Istent, és ettől ő szenved, attól tehát, hogy ez nem is lehet másképpen, nem nagyon lehet másképpen, ha egyszer ő ember, az Isten pedig isten. Néha azt hiszem, megőrült. Kicsit tényleg nem idevaló, ettől elszégyelli magát az ember. Bioszappannal mosdik, nem használ dezodort, ezért olykor izzadságszagú. Időnként lékúrát tart, ez meg a leheletén érződik. Ha alszik, szép az arca. Hallottam, ahogy egy ízben magából kikelten azt üvölti a telefonkagylóba (nem nekem): Én oda teszem a pontosvesszőt, ahová akarom! Miattam is szenved. Tehetetlen vagyok, egy kicsit tartok is tőle. Ha átmegy a szobán, lehajol hozzám, én úgy teszek, mintha aludnék. Nézi az arcom. Ilyenkor azt érzem, gyűlöl. De hátha tévedek, ezt is érzem. Meztelenül alszom, a testem meg azt érzi, hogy nézik. Nem mozdul. Vigyázzon rád az Isten, mondja, közben suhognak a szárnyai, és gyöngéden az arcomba harap. Ha már én nem tudok, és elfut.

Egy nő (97)

Van egy nő. Szeret. Egyre kevésbé szeret, és egyre jobban kíván. Ha nekinyomtam a falnak, magától szétnyílt. Most mozdulnom sem kell, már befogad. Ha a só után nyúlok, akkor is benne kötök ki. A villamoson együtt kezeljük a jegyet. Ha levegőt veszek, a szájából kell elcsennem. Egy nap a szemfogát is a számban találtam. Táltos vagyok. Egyre kevésbé tudom magamat megnevezni. Már saját fogkefém sincs.