RIYRIA-KRÓNIKÁK

PERCEPLIQUIS

AZ ELVESZETT

VÁROS

A Riyria-krónikák

hatodik kötete

Michael J. Sullivan

Fordította

MATOLCSY KÁLMÁN

Copyright © 2012 by Michael J. Sullivan

A magyar változat az alábbi kiadás alapján készült:

Michael J. Sullivan: Heir of Novron

Volume Three of the Riyria Revelations

(Book VI: Percepliquis)

Első magyar kiadás: Fumax Kft., 2015

Hungarian translation © Fumax Kft., 2015

Szerkesztő: Németh Vladimir

Korrektor: Kótai Kata, Ősz Emili

Tördelő: Oszoli Judit

Műszaki szerkesztő: Benes Attila

Borítóillusztráció: Marc Simonetti

Felelős kiadó: a kiadó ügyvezetője

További információ kiadványainkról és

kedvezményes vásárlási lehetőségek:

www.fumax.hu

Facebook-oldalunk:

www.facebook.com/fumaxkiado

Minden jog fenntartva. A jogtulajdonos írásbeli

engedélye nélkül tilos ezt a könyvet vagy bármely részletét
sokszorosítani vagy bármely formában közzétenni.

ISBN 978-615-5514-48-7

Ezt a könyvet teljes egészében feleségemnek,

Robin Sullivannek ajánlom.

Sokan kérdezték, miként teremtek ilyen erős
nőalakokat anélkül, hogy kardot adnék a kezükbe.
Robin miatt van.

Ő Arista.

Ő Thrace.

Ő Modina.

Ő Amilia.

Ő az én Gwenem.

Ezt a sorozatot az ő tiszteletére írtam.

Ez a te könyved, Robin.

„Remélem, nem bánod, ha szavakkal is leírom,

  Mily csoda az élet, míg velem vagy a világon.”

                           Elton John, Bernie Taupin

Elan világának ismert térségei

Estrendor: Északi pusztaság

Erivan Birodalom: Elfek vidéke

Apeladorn: Az emberek nemzetei

Ba Ran-szigetvilág: Goblinok szigetei

Nyugatszik: Nyugati pusztaság

Dakka: Délvidéki emberek szigetei

APELADORN NEMZETEI

Avryn: Központi, gazdag királyság

Trent: Északi hegyvidék királysága

Kálé: Délkeleti trópusi térség, hadurak birtokolják

Delgos: Déli köztársaság

AVRYN KIRÁLYSÁGAI

Ghent: A nefronita egyház birtoka

Melengár: Kisebb, de régi és tiszteletnek örvendő királyság

Warrik: Avryn királyságainak leghatalmasabbika

Dunmore: A legfiatalabb, legkevésbé kulturált királyság

Alburn: Erdős királyság

Rhenydd: Szegény királyság

Maranon: Élelmiszer-termelésre szakosodott, egykor Delgos része volt,
    annak köztársasággá válásakor levált róla

Galeannon: Törvényt nem ismerő, kopár hegyvidéki királyság,
    számos híres csata helyszíne

AZ ISTENEK

Erebosz: Az istenek atyja

Ferrol: Legidősebb fia, az elfek istene

Drome: Második fia, a törpök istene

Maribor: Harmadik fia, az emberek istene

Muriel: Egyedüli lánya, természetistennő

Überlin: Muriel és Erebosz gyermeke, a sötétség istene

POLITIKAI PÁRTOK

Birodalompártiak: Akik egyesíteni akarják az egész emberiséget
    egyetlen uralkodó nevében, Novron félisten egyenes ági leszármazottjáéban

Nemzetelvűek: Akik a nép által választott vezetőt óhajtanak

Királypártiak: Akik szeretnék továbbvinni az egyes,
    egymástól független uralkodók kormányzását

1. fejezet

A gyermek

Miranda biztosra vette, hogy a világvége is így kezdődik majd: figyelmeztetés nélkül, lángok között. A hátuk mögött vörösen izzott a levegő, lángnyelvek és szikraeső ostromolták az éjszakai égboltot. Tűz emésztette a Sheridani Egyetemet.

Fogta Mercy kis kezét, és mindvégig attól rettegett, hogy a sötétben elveszíti a kislányt. Már órák óta száguldottak vakon a fenyőerdőn keresztül, a láthatatlanul arcukba csapó gallyak között. Az elnehezült ágak takarásában mélyre süppedt a lábuk a hópaplanban. Miranda térdmagasságú hóbuckákon verekedte át magát, és ösvényt vágott Mercynek meg az idős professzornak.

Valahol mögöttük a hóban küszködő Arcadius egyszer csak felkiáltott:

–   Menjetek tovább, ne várjatok rám!

A súlyos batyut és a kislányt egyszerre vonszoló Miranda sietett, ahogy a lába vitte. Valahányszor neszt hallott, vagy megmoccanni látott egy árnyékot, visszafojtotta a torkában készülődő sikolyt. A páni félelem ott lebegett a felszín alatt, és azzal fenyegetett, hogy átszakítja a gátat. Halál járt a nyomukban, és a lába minduntalan földbe akart gyökerezni.

Sajnálatot érzett a gyermek iránt, és attól félt, kis karja megfájdul a folyamatos rángatástól. Egyszer túl erősen cibálta meg, és végighúzta Mercyt a havon. A kislány arcával végigsúrolta a fehér porhanyót, és felsírt, de hüppögése hamar abbamaradt. Már nem tett fel kérdéseket, és fáradtságról sem panaszkodott. A bátor kis teremtés zokszó nélkül botladozott Miranda mögött a hóban, amennyire csak erejéből tellett.

Elérték az országutat, és a nő letérdelt, hogy szemügyre vegye a gyermeket. A kislánynak folyt az orra, hópihék ragadtak a szempillájába. Arca kivörösödött, és fekete haja verejtékező homlokára tapadt. Miranda elidőzött egy percig, és Mercy füle mögé simította elszabadult tincseit, miközben Gyűrűs úr félve figyelte a mozdulatait. A mosómedve bundastóla módjára tekeredett a kislány nyaka köré. Mielőtt menekülőre fogták, Mercy ragaszkodott hozzá, hogy kiszabadítsák az állatot a ketrecéből. Amint a ketrecajtó kinyílt, a kis jószág felszaladt a lány karján, és erősen megkapaszkodott. Láthatólag ő is érzékelte, hogy valami szörnyűség készülődik.

–   Hogy vagy? – érdeklődött a nő, miközben a helyére tette a kislány kapucniját, és megigazította a melltűt a köpenyében.

–   Fázik a lábam – felelte Mercy. Tekintetét a hóra fordította, és hangja alig volt több suttogásnál.

–   Az enyém is – vigasztalta a nő tettetett vidámsággal.

–   Micsoda kaland, nem igaz? – csatlakozott be az öreg tanítómester is, aki eközben utolérte őket a lejtőn. Jókora párafelhőket lihegett, és a bőrtáskáját egyik válláról a másikra tette. Szakállára és szemöldökére ráfagyott a hó.

–   És te hogyan bírod? – fordult feléje a nő.

–   Jaj, én jól vagyok, jól vagyok. Néhanapján az öregeknek is szükségük van egy kis testmozgásra. De most tovább kell mennünk.

–   Hová tartunk? – tudakolta a kislány.

–   Aquestába – felelte Arcadius. – Ugye hallottad már ezt a nevet, kedvesem? Ott uralkodik a császárnő egy csodálatos palotában. Ha jól sejtem, szeretnél találkozni vele…

–   A császárnő meg tudja állítani őket?

Miranda észrevette, hogy a kislány pillantása elsiklik a professzor válla fölött, és a lángoló egyetemre esik. A nő is arrafelé tekintett, és figyelte a lombkorona fölé emelkedő, narancsszín izzást. Sötét árnyak szálltak a tűz fénye fölött, rendületlenül köröztek az egyetem lángoló épülete körül, aztán lecsaptak, és tűzáradat tört elő a pofájukból.

–   Csak reménykedhetünk, kedvesem, csak reménykedhetünk… – válaszolta Arcadius. – És most haladjunk! Tudom, hogy elfáradtál, tudom, hogy fázol. Én is így vagyok vele, de sietnünk kell, hogy mielőbb magunk mögött tudhassuk ezt a helyet!

Mercy bólintott, vagy talán csak megborzongott. Nehéz volt megállapítani.

Miranda leporolta a havat a kislány hátáról és lábáról, nehogy a ruhája a kelleténél jobban átázzon. Gyűrűs úr gyanakvón meredt a nőre.

–   Mit gondolsz, vajon a többi állat elmenekült? – tudakolta Mercy.

–   Biztos vagyok benne – nyugtatta meg Arcadius. – Hisz okosak, nem igaz? Talán nem olyan okosak, mint Gyűrűs úr… Elvégre ő talált valakit, akinek a nyakában utazhat.

Mercy bólintott, aztán bizakodó hangon hozzátette:

–   Remélem, Teáscsésze kiszabadult! Ő repülni is tud.

Miranda megvizsgálta a kislány táskáját, aztán a sajátját is, hogy megbizonyosodjon felőle, a kapocs szorosan zárva tartja. Végigfuttatta szemét az előttük húzódó sötét úton.

–   Ez az út Colnorába, aztán egyenesen Aquestába visz – magyarázta a vén varázsló.

–   Mennyi idő odaérni? – nézett fel a kislány.

–   Több napba beletelhet, talán egy hétbe is. Ilyen ítéletidő esetén még tovább tart az út.

Miranda csalódást látott a gyermek szemében.

–   Ne aggódj, amint messzebb kerültünk, megállunk pihenni és enni! Főzök valami meleget, és alszunk is egy keveset. Ám most tovább kell mennünk! Itt az országúton könnyebben haladunk majd.

Megfogta a kislány kezét, és újra útnak indultak. Örömmel nyugtázta, hogy valósnak bizonyult, amit a gyermeknek mondott. A szekerek vájta kátyúkban könnyebb járás esett, és a lefelé tartó lejtőn még gyorsabban haladhattak. Sebesen lépkedtek, és az erdő csakhamar besűrűsödött körülöttük, kizárva a tüzes ragyogást a hátuk mögött. A világra sötétség és csend borult, és csak a hideg szél szegődött melléjük társaságul.

Miranda az öreg professzorra pillantott, aki a nyakán szorosan összefogott köpönyeggel caplatott mellettük. A férfi arcán kivörösödött a bőr, és nehezére esett a légzés.

–   Biztos, hogy jól vagy?

Arcadius először nem felelt. Közelebb jött, erőltetetten elmosolyodott, aztán halkan Miranda fülébe súgta:

–   Attól tartok, nélkülem kell végigmenned az úton.

–   Micsoda? – kérdezte a nő egy kissé túl hangosan, és félve a kislányra pillantott. Mercy nem nézett fel. – Hamarosan megállunk. Megpihenünk, és holnap lassabb iramban haladunk tovább. Már ma is elég nagy utat megtettünk. Hadd vegyem át a táskádat! – Kinyújtotta a kezét.

–   Nem, legyen csak nálam! Mint tudod, elég törékeny holmi… no meg veszélyes is. Ha valakinek meg kell halnia a súlya alatt, én legyek az! A pihenésről szólva, nem hiszem, hogy számít bármit is. Elég rossz bőrben vagyok egy ilyen hosszú úthoz. Ezt mindketten tudjuk.

–   Nem adhatod fel!

–   Nem is adom. Csak átengedem neked a vezetést. Te is képes vagy rá.

–   De hát azt sem tudom, mi a teendő! Sohasem avattál be a tervbe!

Arcadius felkuncogott.

–   Csak azért, mert olyan gyakran változik. Azt reméltem, a régensek elfogadják Mercyt Modina örököseként, de ellenálltak.

–   Akkor most hogyan tovább?

–   Ma már Modina ül a trónon, úgyhogy kaptunk egy második lehetőséget. A legjobb esélyed eljutni Aquestába, és audienciát kérni tőle.

–   De nem tudom, hogyan…

–   Majd rájössz. Mutasd be Mercyt a császárnőnek. Az az első lépés a helyes irányba. Hamarosan már csak te maradsz, aki tudja az igazságot. Nem szívesen rovom rád ezt a terhet, de nincs más választásom.

Miranda megrázta a fejét.

–   A terhet az anyámtól kaptam. Nem tőled.

–   A halálos ágyon tett ígéretek súlyos dolgok – bólintott az öreg. – De így legalább békében halhatott meg.

–   Úgy gondolod? Nem lehet, hogy még mindig köztünk van a szelleme? Néhanapján úgy érzem, mintha figyelne. Mintha kísértene. Én fizetem meg a gyengesége, a gyávasága árát.

–   Az anyád fiatal volt, szegény és oktalan. Végignézte több tucatnyi ember halálát, egy anya és a gyermeke lemészárlását, és csak egy hajszálon múlt, hogy megmenekült. Azután folyamatosan attól rettegett, hogy egy napon valaki rájön, valaki felfedezi, hogy ikrek voltak, és ő biztonságba helyezte az egyiküket.

–   De hát – tört ki keserűen Miranda – helytelen, elfogadhatatlan dolgot tett! És az a legrosszabb az egészben, hogy a bűnét nem vitte magával a sírba. Miért kellett elmondania nekem? Miért hárította rám a felelősséget, hogy én tegyem jóvá a hibáit? El kellett volna…

Mercy hirtelen megtorpant, és megrángatta a nő karját.

–   Kedvesem, tovább kell… – kezdte Miranda, de ahogy meglátta a kislány arcát, ő is megállt. A kora hajnali szürkeségben rettegés tükröződött a gyermek vonásain. Mercy előrefelé bámult, ahol az út alábukott egy jókora kőhíd felé.

–   Fény jön az útról – szólalt fel Arcadius.

–   Ez vajon…?

A vén tanító megrázta a fejét.

–   Tábortűz, ráadásul több tábortűz egyben. Azt gyanítom, további menekültek. Ha csatlakozunk hozzájuk, könnyebb dolgunk lesz. Ha nem tévedek, a Galewyr túlpartján táboroznak. Nem is sejtettem, hogy ilyen sokat jöttünk. Nem csoda, hogy így zihálok!

–   Jól van! – bátorította a kislányt Miranda, amikor újra nekiindultak. – Látod? A nehézségeinknek hamarosan vége szakad. Talán van szekerük is, amin elfér egy öregember.

Arcadius fancsali ábrázattal felelt, de magának azért megengedett egy mosolyt.

–   Talán a dolgok most tényleg jobbra fordulnak.

–   Most már…

A gyermek megint megszorította Miranda kezét, és ismét lecövekelt. Az úton sötét lovasok közelítettek feléjük. Az állatok orrlukából fehér pára tört fel, miközben patájuk befagyott kátyúkon tört át. A lovasok sötét köpenybe burkolóztak, felhúzott csuklyájukból és az arcukra tekert sáljukból nem sokat lehetett megállapítani, hacsak azt nem, hogy mindannyian férfiak. Miranda hármat számlált. Dél felől érkeztek, de nem a tábortüzek felől. Nem lehettek menekültek.

–   Szerinted kik ezek? – kérdezte Miranda. – Útonállók?

A professzor megrázta a fejét.

–   Mitévők legyünk?

–   Remélhetőleg semmit. Kis szerencsével csak jótét lelkek, akik a segítségünkre sietnek. Ha azonban másként van… – lapogatta meg a táskáját. – Menj a tábortüzekhez, és kérj menedéket és védelmet! Aztán gondoskodj róla, hogy Mercy eljusson Aquestába! Kerüld a régensek figyelmét, és próbáld meg elmesélni a lány történetét a császárnőnek. Mondd el neki az igazat!

–   De mi lesz, ha…?

A lovak közelebb jöttek, majd lelassítottak.

–   Nocsak, nocsak… – szólalt meg az egyik lovas.

Miranda nem látta, melyikük beszélt, de úgy vélte, a közelebb eső. Végigfuttatta tekintetét a lovukkal együtt mozdulatlanságba dermedt idegeneken, és hallgatta az állatok mélyről jövő zihálását.

–   Hát nem szerencsénk van? – folytatta a férfi, és leszállt a nyeregből. – Ki más is jöhetne velünk szembe…? Éppen hozzád igyekeztem, öreg.

A lovasok vezetője magas férfi volt. Kezét óvatosan a derekán tartotta, és kissé merev mozgással közelített. Szeme izzott a csuklyája alatt, orrát és száját karmazsinvörös sál takarta.

–   Sétálgatunk a hóviharban? – kérdezte, miközben megtette az őket elválasztó, maradék távolságot.

–   Aligha – válaszolta Arcadius. – Éppen menekülünk.

–   Hogyne, hogyne. Szemmel láthatóan, ha csak egy napot is késlekedek, már csak a hűlt helyedet találtam volna. Ostobán tetted, hogy eljöttél a palotába. Túl sokat árultál el. És mit nyertél cserébe? Ilyen húzást nem vártam tőled. De hát az öregkorral bizonyára együtt jár a kétségbeesés. – Mercyre pillantott. – Ez az a lány?

–   Guy – replikázott a professzor –, Sheridan lángokban áll. Az elfek átkeltek a Nidwaldenen. Az elfek támadásba lendültek!

Guy! Miranda is ismerte a fickót, legalábbis már hallotta rossz hírét. Arcadius megtanította neki az összes egyházi strázsa nevét. A tanítója szempontjából persze Luis Guy hordozta a legnagyobb fenyegetést. Minden strázsa megszállottnak számított, és mindet veszett hitelvűsége okán választották ki a szerepére, ámde Guy még a többiekhez képest is különleges örökséggel rendelkezett. Anyját leánykori nevén Evonának hívták. A hithű leányzó feleségül ment Jarred Széret nagyúrhoz, az eredeti Dárius Széret lovag egyenes ági leszármazottjához, akit annak idején Venlin pátriárka az Óbirodalom trónörökösének felkutatásával bízott meg. Az örökösvadászok csapatán belül Luis Guy pedig a fanatikusok fanatikusának számított.

–   Ne add itt a bolondot! Ez az a leánygyermek, akiről Saldurnak és Ethelrednek beszéltél, nem igaz? Az, akit a következő császárnőnek szántál. De miért is tennél ilyet, öreg? Miért pont ezt a leányt választanád? Ez valami újabb csel? Vagy tényleg azt gondoltad, becsempészheted anélkül, hogy felfigyelnénk rá? Hogy ő bűnhődjön a saját tévedésedért... – Guy leguggolt, hogy jobban megnézhesse Mercy arcocskáját. – Gyere ide, gyermekem!

–   Nem! – csattant fel Miranda, és közelebb rántotta magához a kislányt.

A strázsa lassan felállt.

–   Engedd el a gyermeket! – utasította a nőt.

–   Nem!

–   Guy strázsa! – kiáltotta Arcadius. – Ez csak egy parasztleány. Egy árva, akit befogadtam.

–   Valóban? – A férfi kivonta a kardját.

–   Légy belátó! Fogalmad sincs, mit művelsz.

–   Ó, dehogy nincs! Mindenki Ezrahaddonra figyelt, így te észrevétlen maradhattál. Ki gondolta volna, hogy nem egyszer, de kétszer is az örökös nyomára vezetsz?

–   Az örökös nyomára? Novron örököséről beszélsz? Megőrültél? Azt hiszed, ezért beszéltem a régensekkel?

–   Hát nem?

–   Nem – rázta meg a fejét az öreg, arcán szórakozott mosollyal. – Azért járultam elébük, mert gyanúm szerint nem foglalkoztak még az öröklés kérdésével, és szerettem volna felajánlani szolgálataimat a soron következő uralkodó oktatásával.

–   De ragaszkodtál ehhez a gyermekhez… Csakis ehhez a gyermekhez. Miért tennéd, ha nem azért, mert ő az örökös?

–   Ennek semmi értelme. Honnan tudhatnám, ki az örökös? Vagy akár azt, hogy egy örökös él valahol?

–   Hát éppen ez az! Egyedül ez a láncszem hiányzott. És te vagy az egyetlen, aki válaszolni tud a kérdésre. Mondd meg nekem, Arcadius Latimer, mivel foglalkozott az apád?

–   Takácsként kereste a kenyerét, de nem értem, mi köze ennek…?

–   Valóban. És miként lesz egy kis falusi takács szegény fia a Sheridani Egyetem varázstan-oktatója? Kétlem, hogy apád egyáltalán ismerte a betűvetést, a fia mégis a világ egyik legelismertebb tudósa! Hogyan lehetséges ilyesmi?

–   Ugyan már, Guy! Nem hiszem, hogy éppen neked kellene magyaráznom a törekvés és fáradságos munka értékét!

A fickó csúfondárosan vigyorgott rá:

–   Eltűntél tíz évre, aztán amikor visszatértél, sokkal többet tudtál, mint mielőtt elmentél.

–   Ezt most találod ki.

Guy fanyarul elmosolyodott.

–   Az egyház nem hagyja csak úgy bárkinek, hogy az egyetemén tanítson. Nem gondoltad, hogy pontos nyilvántartást vezetnek?

–   Persze hogy gondoltam. Csak azt hittem, a te figyelmedet elkerüli – mosolygott vissza az öreg.

–   Strázsa vagyok, de nem agyalágyult! Az egyház minden levéltárába bejárásom van!

–   Igen, csakhogy nem gondoltam, hogy tudományos kutatásaim ilyen érdeklődésre tartanak számot. Fiatalkoromban lázadónak számítottam. Jóképűnek is. Ez is benne van a feljegyzésekben?

–   Az iratok szerint megtaláltad Yolrik sírját. Ki volt ez a Yolrik?

–   És én még azt hittem, mindenről tudsz!

–   Nem volt időm naphosszat könyvtárakban görnyedni. Siettem, hogy elfogjalak.

–   De miért? Miért üldözöl? És miért vontad ki a kardodat?

–   Mert Novron örökösének meg kell halnia.

–   A lány nem az örökös. Miből gondolod, hogy ő az? Egyébként is, honnan tudnám, hogy kicsoda az örökös?

–   Mert részben ezzel a titokkal tértél vissza. Felfedezted, hogyan találhatod meg őt!

–   Ugyan már, Guy! Túlontúl élénk a képzeleted!

–   Más feljegyzéseket is találtam. Az egyház berendelt kihallgatásra. Azt gondolták, Percepliquisben jártál, mint az az Edmund Hall nevű flótás. Aztán, alig napokkal a kihallgatás után, csetepaté tört ki Ratibor utcáin. Egy terhes asszony és a férje meghalt. Linitha és Naron Brownnal és a gyermekükkel széret lovagok végeztek. Különösnek találom, hogy az elődömnek több évszázadnyi kutatás után éppen akkor sikerül rábukkannia Novron örökösére, hogy az egyház kihallgat téged. – Guy gyilkos pillantást vetett a professzorra. – Megállapodást kötöttél az egyházi vezetőkkel? Értesüléseket adtál át nekik a szabadságodért cserébe? Biztosan elmondták neked, hogy az örököst keresik, mert trónra akarják ültetni. Amikor pedig felfedezted, mit tettek valójában, gondolom, úgy érezted, kihasználtak. Szörnyű bűntudat gyötörhetett!

Guy elhallgatott, hogy Arcadius válaszolhasson, de az öreg egy szót sem szólt.

–   Ezután mindenki úgy hitte, hogy a vérvonal kihalt, nem igaz? Még a pátriárkának sem volt fogalma róla, hogy egy másik örökös is létezik. Akkor Ezrahaddon fogja magát, és egyenesen Degan Gaunthoz siet. Csak hát nem ő a valódi örökös. Én is sokáig elhittem a mesét, de képzelheted a döbbenetemet, amikor Gaunt vérvizsgálata nem hozta ugyanazt a jó eredményt, amit korábban. Bizonyára ugyanaz a főzet gondoskodott a vér egyezéséről, amit Ezrahaddon annak idején Amrath király és Arista esetében is alkalmazott, amikor az Essendonokra irányította Braga gyanúját. Így visszanézve már akkor is sejtenem kellett volna, hogy az Óbirodalom varázslója nem ostoba, és sohasem vezetne el minket az igazi örököshöz. De hát volt egy másik is, ugye? Te pedig másodjára is elvégezted ugyanazt a varázslatot, mint az elsőnél, és rátaláltál. – Guy a kislányra meredt. – Ki ez? Egy fattyú? Unokahúg? – Elindult Mercy felé. – Add át nekem!

–   Nem! – kiáltotta a professzor.

Az egyik katona megragadta Mirandát, miközben a másik elszakította tőle a kislányt.

–   De azért menjünk biztosra! Kétszer nem követem el ugyanazt a hibát. – Egy gyakorlott csuklómozdulattal Guy végighasított a gyermek kézfején. Mercy felsikoltott, mire Gyűrűs úr fenyegetőn sziszegett.

–   Erre semmi szükség! – tiltakozott Arcadius.

–   Figyeljétek őket! – utasította Guy az embereit, miközben a lovához lépett.

–   Csitt, légy bátor kislány, az én kedvemért! – súgta a gyermeknek Miranda.

A strázsa gondosan lefektette a kardját a földre, aztán nyeregtáskájából elővéve egy kis bőrtarisznyát, kihúzott belőle három fiolát. Kidugaszolta az elsőt, megdöntötte kissé, majd addig kopogtatta az ujjával, amíg némi port szórt a fegyver vérfoltos hegyére.

–   Menni akarok – szűkölt Mercy az őr erős szorításában. – Kérem, elmehetünk?

–   Érdekes – motyogta az orra alatt Guy, aztán a következő fiola tartalmából is hozzáadott a keverékhez. Ebben folyadék nyugodott, ami szörcsögve, bugyborékolva érkezett a pengére.

–   Guy! – kiáltott rá Arcadius, és lépett egyet előre.

–   Nagyon érdekes! – folytatta Guy. Megnyitotta az utolsó fiolát.

–   Guy, ne! – ordította torkaszakadtából az öreg.

A strázsa egyetlen cseppet csöppentett a kard hegyére.

Pukk!

Olyan hang hallatszott, mint amikor a parafa dugó elhagyja a palack száját, és villámhoz hasonlatos, fényes villanás látszott.

A strázsa felállt, a kard hegyére bámult, aztán kacaj harsant a torkából. A fura, kísérteties hang egy őrült énekére emlékeztetett.

–   Végre! Végre megtaláltam Novron örökösét! Én fogom tehát bevégezni őseim küldetését!

–   Miranda – suttogta Arcadius –, itt már egymagad semmi többet nem tehetsz! – Az öreg szemével a menekültek tábora felé intett.

A gyarapodó hajnali fényben a nő több füstoszlopot számolt. Őrjítően közel lehetett a segítség, legfeljebb néhány száz lépésre.

–   Egész életemet annak szenteltem, hogy jóvátegyem a hibámat. De most rajtad áll, hogy megtedd, amit meg kell – folytatta Arcadius.

Luis Guy megfogta a lányt, és feldobta a lova hátára.

–   Elvisszük a pátriárkához.

–   Ezzel a kettővel mi legyen, uram? – kérdezte az egyik csuklyás.

–   Az öreget hozzátok magatokkal, a nőt pedig öljétek meg!

Miranda szíve kihagyott egy ütemet, amikor a katona a kardjáért nyúlt.

–   Várj! – szólt Arcadius. – Mi lesz a kürttel? – A vén professzor, kezében táskájával, elhátrált. – A pátriárkának a kürtre is szüksége lesz, nemde?

Guy szeme Arcadius tarisznyájára villant.

–   Nálad van? – kérdezte a strázsa.

A tanító elkeseredett pillantást vetett a nőre, azzal megfordult, és futásnak eredt az úton.

–   Vigyázz a gyerekre! – parancsolta Guy az egyik emberének. Odafordult a másikhoz, intett neki, és együtt üldözőbe vették az öregembert, aki gyorsabban futott, mint azt Miranda valaha is lehetségesnek gondolta volna.

Nézte a professzort, legközelebbi barátját, ahogyan lobogó köpenyben, sebesen lohol visszafelé az úton. Nevetségesnek találta volna a látványt, ha nem tudja, mi van valójában Arcadius táskájában. Tisztában volt vele, miért menekült el az öreg, és hogy tőle, Mirandától milyen lépést vár.

A köpenye alá rejtett tőrért nyúlt. Sohasem ölt még embert, de mi más választása lehetett? A Mercy előtt álló ember katonának látszott, ráadásul valószínűleg a széret lovagok közé tartozott.
A hátát fordította a nő felé, hogy jobban kordában tarthassa Guy lovát, és a figyelmét Mercyre, meg a vadul sziszegő mosómedvére irányította, ami a keze után kapott.

A nőnek csak néhány pillanatnyi idő állt a rendelkezésére, mielőtt a két másik utoléri Arcadiust. A tudat, hogy mi fog történni ezután, csaknem könnyeket csalt elő a szeméből. Olyan messzire eljutottak együtt, oly sok mindent feláldoztak, és éppen, amikor ennyire közel jártak a céljukhoz… hogy így érjen véget… egy útszéli gyilkossággal… A tragikus szó nem írhatta le ezt a roppant mérvű igazságtalanságot. Ám a könnyeknek várniuk kellett.
A professzor számított Mirandára, és ő nem fogja cserbenhagyni! Az az egyetlen pillantás mindent elárult. Mindent erre a végső lapra tettek fel. Ha Mercyt sikerül eljuttatni Modinához, minden újra rendbe jöhet.

Kivonta a tőrt, és nekifutásból, teljes erejéből hátba döfte a katonát. A fickó nem viselt láncinget, vagy bőrpáncélt, így a ruháján áthatoló penge mélyen beleharapott a bőrébe és húsába.

Áldozata megpördült, és félrelökte a támadót. Ökölbe szorított kézfeje éppen az arcán találta el a nőt, és Miranda beleszédült az ütésbe. A hóba esett. Még mindig a kezében fogta a tőrt, amelynek nyele iszamós lett a vértől.

A ló hátán Mercy szorosan belekapaszkodott a nyeregbe, és felsikoltott. A mosómedve felfújt bundával, izgatottan csicsergett.

A nő éppen akkor állt lábra, amikor a katona kirántotta a kardját. Súlyosan megsebesült. Vér áztatta a lába szárát, és Miranda felé tántorgott. A nő megpróbált elszabadulni, és Mercy meg a ló felé nyújtotta a kezét, de a széret gyorsabbnak bizonyult. Kardja valahol deréktájon szúrta át Mirandát. A nő érezte, ahogyan a penge behatol. A fájdalom tűzként égette, de aztán már csak hideget érzett. A térde összecsuklott alatta. Sikerült még erősen megkapaszkodnia a nyeregben, mielőtt az erőszakos cselekedetektől és a kislány visításától megriadt ló meglódult, és őt is magával rántotta.

A háta mögött a széret térdre esett, és vér bugyogott fel a szájából.

Miranda megkísérelte felhúzni magát, de a lába nem engedelmeskedett, csak lógott bénán, és érezte, ahogyan a két karjából lassan elszivárog az életerő.

–   Fogd a szárat, Mercy, és kapaszkodj erősen!

Az úton Guy és a másik utolérte a menekülőt. A strázsa, aki a lány sikolyait hallva megtorpant, kissé lemaradt, de a katonájának sikerült a hóba birkózni az öreg professzort.

–   Mercy – folytatta Miranda –, egyedül kell tovább lovagolnod! Arrafelé, a tábortüzek felé tarts! Kérj segítséget! Menj!

Utolsó erejével rácsapott a ló horpaszára. Az állat vadul előrelendült. A nyereg kiszaladt a nő kezéből, és ő újra a hóba omlott. Háton fekve hallgatta a távolodó paripa dobogását.

–   Kelj…! – kiáltott fel a távolban Guy, de már késő volt. Arcadius kinyitotta a táskát.

Miranda több száz lépésre onnan is érezte a földet megrázó robbanás erejét. A következő pillanatban szélroham vágott csípős havat az arcába, és füstfelhő gomolygott a reggeli égre. Arcadius és vele birkózó támadója azonnal szörnyet halt. Guy leesett a lábáról. A többi ló nyomban szerteszaladt.

Amikor elült a kavargó hóval vegyes füst, Miranda felnézett a világosodó égre, és a felkelő napra. Már nem fázott. A fájdalom halványodott az oldalában, a lábával és kezével együtt az is a zsibbadásba veszett. Szellő érintette az arcát, és érezte, hogy a lába és dereka nedves, és a ruhája átázott. Vasas ízt érzett a szájában. Nehezére esett a lélegzés – mintha csak fuldokolna.

Guy életben maradt. Miranda hallotta, ahogyan a férfi az öreget átkozza, és úgy ordít a paripáknak, mintha engedetlen kutyáknak kiabálna. Hó ropogott, bőr dörzsölődött bőrhöz, és végül lópaták távolodtak vágtázva.

Miranda egyedül maradt a hideg téli hajnal némaságában.

Csend lett. Nyugalom szállt mindenre.

–   Édes Maribor, hallgass meg! – fohászkodott hangosan a fényesedő égnek. – Ó, Novron Atyja, ember teremtője! – Vett egy utolsó lélegzetet, és azt lehelte:

–   Óvd meg egyetlen leányodat!

***

Alenda Lanaklin előbújt a sátrából, és beszívta a friss hajnali levegőt. Legvastagabb gyapjúszoknyáját viselte és kétrétegű szőrmét, de még így is borzongott. A nap éppen hogy csak felkelt, és hideg, tejszínű ködfoltként homálylott át a sűrű és súlyos téli égbolton. Már lassan egy hete felhőréteg borította az eget, és Alenda eltűnődött, vajon látni fogja-e még valaha a nap fényes arcát.

Az összetömörödött havon állva végignézett a fenyőerdő szélén felállított sátrakon. Főzőtüzek égtek a hóba ásott, megfeketedett gödrökben, és a belőlük felszálló szürke füstcsíkok lassan imbolyogtak a szélben. A tábortüzek között csuklyás és bebugyolált alakok ténferegtek, akikről még azt sem lehetett megállapítani, férfiak-e vagy nők. Ám nem volt kérdéses, hogy mindannyian nők. A tábor nőkkel, gyerekekkel és öregekkel telt meg. Az emberek lehajtott fejjel jártak, és óvatosan lépkedtek a letaposott havon.

Napfénynél minden olyan másnak, olyan csendesnek és nyugodtnak tűnt. Az elmúlt éjszaka borzalmai tűzzel, sikolyokkal és a Nyugatmező utcán át való meneküléssel teltek. Csak rövid időre álltak meg, hogy fejszámlálást tartsanak, aztán továbbnyomultak. Alenda olyannyira kimerült, hogy alig emlékezett rá, miként vertek tábort.

–   Jó reggelt, hölgyem! – köszöntötte Emily egy takaró alól, amit a köpönyegére terített. Szavait nem ékesítette szokásos jókedve. Alenda reggelente mindig eleven és játékos hangulatban találta a szolgálóját, most azonban komor kötelességtudattal állt előtte, kivörösödött keze remegett, állkapcsa reszketett a hidegtől.

–   Miért volna jó, Emily? – nézett körül újra Alenda. – Miből gondolod, hogy jó?

–   Nézzünk neked valami reggelit, hölgyem! Majd valami meleg étel felvidít.

–   Az apám és fivéreim meghaltak – felelte a nemes hölgy. – Vége a világnak. Hogyan segíthetne ezen a reggeli?

–   Nem tudom, hölgyem, de meg kell próbálnunk. Az édesapád is ezt akarta volna… mármint, hogy életben maradj, úgy értem. Ezért maradt hátra, nem?

Hatalmas döngés visszhangzott északról, akár az égzengés. Minden szempár arrafelé fordult, és a hóborította mezőket kémlelték. Minden arcon halálos rémület látszott: azt hitték, elérkezett a vég.

A tábor közepére érve Alenda találkozott Belinda Pickeringgel, a lányával, Lenaréval, az öreg Juliannel, Melengár főkamarásával, és Valin urasággal, aki egyes-egyedül képviselte a társaság véderejét. Az idős lovag kalauzolta őket az elmúlt éjszaka zűrzavarában. Ez a maroknyi ember maradt meg a királyi udvarból, legalábbis a még Melengárban tartózkodók közül. Alrik király Aquestában nyújtott segédkezet a rövidke polgárháború leverésében, és nővérét, Aristát kimentette a hóhér karmai közül. Most mindannyian őhozzá menekültek. 

–   Fogalmunk sincsen – mondta éppen Valin uraság –, de ostobaság volna tovább itt vesztegelni.

–   Egyetértek – bólintott Belinda.

Valin lovag egy fiúhoz fordult:

–   Üzenem, hogy mindenkinek ébresztő! Haladéktalanul tábort bontunk.

–   Emmy! – szólította Alenda a szobalányát. – Szaladj vissza, és csomagold össze a holminkat!

–   Hogyne, hölgyem! – A lány pukedlizett, és a sátruk felé indult.

–   Mi volt ez a hang? – érdeklődött Alenda a másik nemes hölgytől, aki riadt arccal mindössze megvonta a vállát.

Lenare Pickering elragadóan festett, mint mindig. A rémes események, a menekülés és a tábor kezdetleges körülményei ellenére egyszerűen sugárzott. Még sietősen magára kapott köntösében és csuklyája alól kócosan kilógó, szőke hajával is döbbenetes látványt nyújtott. Valahogy úgy, ahogyan egy alvó csecsemő minden íze is valóságos kincs. Édesanyjától örökölte ezt az áldott tulajdonságát: miközben a Pickering férfiak kardforgató tudásukról híresültek el, a család nőtagjait a szépségükért ünnepelték. Lenare anyja, Belinda messze földön kimagaslott ebben.

Mindebből mára semmi sem maradt. Ami tegnap még állandónak tűnt, azt mostanra elnyelte egy kifürkészhetetlenül szélesre tárult szakadék, bár Lenare olykor megpróbált átpillantani rajta. Alenda gyakran látta a szépséges leányzót észak felé fordulva révedni, az arcán a kétségbeesés és bánat keverékével, mintha kísérteteket keresne.

Lenare még mindig magánál hordta apja legendás kardját. A gróf maga adta át neki, kérve, vigye el a fivérének, Mauvinnak. Aztán az apa megcsókolta családja összes tagját, majd visszatért a hadsorba, ahol Alenda apja és testvérei is várakoztak a hadsereg többi tagjával egyetemben. Azóta Lenare egy pillanatra sem tette le a terhet. Sötét gyapjútakaróba burkolta a fegyvert, amit selyemszalaggal kötött át. A szívet tépő menekülés közepette a melléhez szorította a csomagot, és néha letörölte vele a könnyeket.

–   Ha ma erőltetett menetben haladunk, napnyugtára Colnorában lehetünk – mondta nekik Valin uraság. – Feltéve, hogy kijavul az idő. – Az öreg lovag felpillantott az égre, mintha az volna egyedüli ellenségük.

–   Julian nagyúr – szólította a főkamarást Belinda. – A relikviák… A jogar és a pecsét…

–   Mind biztonságban vannak, hölgyem – felelte a vénséges vénember. – A szekérre raktam őket. Ha az ország el is veszett, a királyságot féltve őrzöm. – Az öreg is a különös hang irányába fordult, a Galewyr-folyó és a híd felé, amin előző éjszaka átkeltek.

–   Vajon Colnorában találunk segítséget? – találgatta Belinda. – Nem sok élelmünk maradt.

–   Ha a császárnő kiszabadításáról és Alrik király tevékeny szerepéről szóló hírek elértek oda, biztosan hajlandónak mutatkoznak majd – vélte Valin uraság. – Ám ha mégsem, Colnora kereskedőváros, és a kereskedők a haszonból élnek, nem a lovagiasságból.

–   Maradt néhány ékszerem – tudatta vele Belinda. – Ha szükséges, pénzzé teheted, amim van, hogy… – A grófné elhallgatott, amikor észrevette, hogy Julian a híd felé tekint.

Hamarosan a többiek is felemelték a tekintetüket, és Alenda felnézve megpillantott egy közeledő lovast.

–   Ez…? – kezdte Lenare.

–   Egy gyermek – fejezte be az édesanyja.

A leányzó hamar rájött, hogy a grófnénak igaza van. Egy kislány száguldott feléjük, kihabosodott szőrű paripán. Kapucniját lefújta a szél, és előtűnt sötét haja és rózsás orcája. Úgy hatéves lehetett, és ahogyan ő kapaszkodott a ló kantárszárába, egy mosómedve pont úgy kapaszkodott őbeléje. Különös pár voltak az úton, de Alenda emlékeztette magát, hogy végleg kizökkentek
a megszokott kerékvágásból. Most már az is hétköznapinak számítana, ha medvét látna egy csirke hátán ügetni, tollas süveggel a fején.

A ló beért a táborba, és Valin megragadta az állat zabláját, erőnek erejével megállítva az állatot és lovasát.

–   Jól vagy, kedvesem? – kérdezte Belinda.

–   Vér van a nyergen – vette észre Valin lovag.

–   Megsérültél? – folytatta a grófné. – Hol vannak a szüleid?

A kislány csak reszketett és pislogott, de egyetlen hang nem sok, annyi sem jött ki a torkán. Apró keze még mindig a gyeplőt szorította.

–   Teljesen átfagyott! – érintette meg Belinda a gyermek orcáját. – Segítsetek levenni!

–   Hogy hívnak? – kérdezte a kislánytól Alenda.

Amaz némasággal felelt. A lovától megfosztva most a mosómedvéjét ölelte.

–   Még egy lovas! – jelentette be Valin uraság.

Alenda felpillantva egy másik paripát vett észre, ami éppen átkelt a hídon, és feléjük fordult.

A lovas rohamsebességben ért a táborba, és hátravetette a csuklyáját. Előtűnt hosszú, fekete haja, sápadt bőre és izzó szeme. Keskeny bajuszt viselt az orra alatt, az állán pedig hegyesre nyírt, rövid szakállat. Haragosan meredt a társaságra, aztán szeme megállapodott a kislányon.

–   Ott van! – bökött feléje az ujjával. – Adjátok ide, de tüstént!

A gyermek ijedtében felkiáltott, és erősen rázta a fejét.

–   Nem! – kiáltott fel a grófasszony, és Alenda kezébe nyomta a kis jövevényt.

–   Hölgyem – szólt közbe Valin lovag –, ha ez a gyermek az ő…

–   Ez a gyermek nem az övé – jelentette ki a grófné gyűlölködő hangon.

–   A Nefronita Egyház strázsája vagyok – kiáltotta a férfi olyan hangosan, hogy mindenki jól hallja. – És az egyház igényt tart erre a gyermekre. Most azonnal átadjátok nekem! Aki ellenszegül, halál fia!

–   Nagyon jól tudom, ki vagy, Luis Guy – szállt vele szembe a dühtől fortyogó Belinda. – Nem adok neked több gyermeket, akit a halálba küldhetsz!

A strázsa ránézett.

–   Pickering grófné? – Újult érdeklődéssel nézett körbe a táborban. – Hol a férjed? És menekült fiad?

–   Nem vagyok menekült! – lépett előre Denek. A gróf legkisebb fia nemrégiben múlt tizenhárom esztendős, és egyre magasabbra és hórihorgasabbra nőtt. Jó úton járt ahhoz, hogy előbb-utóbb bátyjaira hasonlítson.

–   Mauvinra gondol – magyarázta az anyja. – Ez az ember gyilkolta meg Fanent.

–   Újra megkérdezlek – erősködött Guy. – Hol van a férjed?

–   Halott, és Mauvin szerencsére jó messze jár tőled.

A strázsa végigpillantott a kis tömegen, aztán szemét Valin lovagra meresztette.

–   Elég gyatra védelmet hagyott itt nektek. Most pedig add át a gyermeket!

–   Nem!

Guy leszállt a nyeregből, és közelebb lépett Valinhoz.

–   Adjátok ide a gyermeket, máskülönben kénytelen leszek erővel elvenni!

Az öreg lovag Belindára pillantott, ám a nő arca kemény maradt.

–   Az úrnőm nem kívánja odaadni, és én megvédem a döntésében. – Valin kivonta a kardját. – Távozz, de azonnal!

Alenda megriadt az acél csikordulásától, amikor Guy is fegyvert rántott, és már döfött is. Kevesebb mint egy perc alatt lezajlott: Valin lovag vérző derekára szorította a kezét, és kardot tartó karja vészesen remegett. A strázsa egy fejrázással félreütötte az öreg pengéjét, aztán keresztülszúrta a nyakát.

Szemében borzasztó tűzzel közelített a kislányhoz. Azonban mielőtt odaérhetett volna, Belinda közéjük állt.

–   Nem szoktam asszonyokat gyilkolni – vetette oda neki Guy –, de semmi sem tántoríthat el a zsákmányomtól!

–   Mire kell neked?

–   Az imént már kitaláltad: arra, hogy végezzek vele. Elviszem a pátriárkához, és aztán meg kell halnia, mégpedig a kezem által.

–   Soha!

–   Nem tudsz megállítani. Nézz csak körül! Nőkkel és gyerekekkel vetted körül magad! Ki fog harcolni érted? Add ide a gyermeket!

–   Anyám? – szólalt meg halkan Lenare. – Igaza van. Nincsen senki más. Kérlek…

–   Anyám, engedd, hogy megfizessek neki! – kérlelte Denek.

–   Nem. Túl fiatal vagy. A nővéred jól beszélt, nincsen más. –
A grófné odabólintott a lányának.

–   Örülök, hogy végre van valaki, aki… – kezdte Guy, de elállt a szava, amikor előlépett Lenare. A lány kibújt a köpönyegéből, aztán kicsomózta a hosszúkás batyut összefogó szalagot, amely alól előtűnt édesapja kardja. Most előhúzta, és maga elé tartotta a fegyvert. Amikor a pengét elérte a gyönge téli fény, az acél mintha magába szívta volna, és éles ragyogással tükrözte vissza.

Guy zavarodottan pillantott a lányra.

–   Mi folyik itt?

–   Megölted a fivéremet – felelte neki Lenare.

A strázsa a grófnéra pillantott.

–   Ezt nem gondoljátok komolyan…

–   Csak most az egyszer, Lenare – intette Belinda a lányát.

–   Hagyod, hogy a lányod meghaljon ezért a semmi kis gyermekért? Ha minden sarjadat meg kell ölnöm, megteszem!

Alenda elborzadva figyelte, ahogyan mindenki elhátrál, és széles kört alkotnak a strázsa és Lenare körül. Hirtelen szélroham tépett a sátrak vásznába, és hátrafújta a szép leányzó arany haját. A hóban álló, fehér utazóruhába öltözött és párbajtőrt tartó grófleány úgy nézett ki, akár egy mesebeli alak, egy tündérkirálynő vagy istennő. Elragadó volt előkelőségében.

Luis Guy mogorva tekintettel előrelendült, de Lenare váratlan gyorsasággal és kecsességgel verte félre a támadást. Apja fegyvere belecsengett az ütésbe.

–   Már fogtál kardot, ez nem vitás – lepődött meg Guy.

–   Elvégre Pickering vagyok.

A férfi feléje csapott. A lány kivédte. A strázsa nagy karlendítéssel sújtott le. Lenare hárított. Aztán a leány következett. Végighasította a fickó arcát.

–   Lenare! – figyelmeztette az anyja szigorúan. – Ne játszadozz!

Guy megállt, és egyik kezét vérző arcához emelte.

–   Megölte Fanent, anyám – válaszolta Lenare jeges hangon. – Szenvednie kell. Példát kell vele statuálni.

–   Nem! – parancsolta Belinda. – Mi nem így csináljuk. Az apád nem helyeselné, ezt te is tudod. Csak ess túl rajta!

–   Mi ez az egész? – kérdezte a strázsa követelőzően, de a hangja hirtelen támadt tétovaságról árulkodott. – Hisz nő vagy.

–   Megmondtam: Pickering vagyok, és te megölted a fivéremet.

Guy elkezdte felemelni a fegyverét.

Lenare lépet egyet, és döfött. A keskeny penge átlyukasztotta a strázsa szívét, és még mielőtt a fickó befejezhette volna a csapását, a leány már vissza is húzta a gyilkos fegyvert.

Luis Guy holtan rogyott össze, és az arcára esett a véráztatta havon.

2. fejezet

Rémálmok

Arista sikoltva ébredt. Egész testében remegett, és olyan érzés szorította össze a gyomrát, mintha éppen elsüllyedne – egy álomfoszlány tartotta még a markában, amelyre már nem emlékezett. Felült, és bal keze a mellkasára tévedt. Szíve erősen dübörgött, olyan keményen, olyan gyorsan verte a bordáit, mintha csak el akarna menekülni onnan. A nő küszködve próbált emlékezni. Csak halovány részletek jöttek vissza, egymástól függetlennek látszó képek. Egyedül Ezrahaddon kötötte össze mindegyiket, ám olyan messziről, olyan gyengén szólt a hangja, hogy a hercegnő nem hallotta, mit mond.

Verejtéktől átázott, vékony lenvászon hálóköntöse a testéhez tapadt. A derékaljról lefejtett lepedő a földre omlott. A tavaszi virágmintákkal díszített, varrott paplan csomóba gyúrva feküdt a padlón, csaknem a túlsó falnál. Ezrahaddon köntöse azonban szépen melléje terítve várakozott, és halványkék színben derengett. Az öltözék úgy feküdt ott, mintha csak a szobalány készítette volna ki a reggeli öltözködéshez. Arista érezte, hogy a keze végigsiklik az anyagon.

Hogyan került az ágyra? A nő a ruhásszekrényre pillantott. Úgy emlékezett, bezárta az ajtaját, ám a bútordarab most tárva-nyitva állt. Egész testén borzongás futott végig. Egyedül volt
a szobában.

Révedéséből halk kopogás térítette magához.

–   Arista? – Alrik hangja szólt az ajtó mögül.

A nő a vállára terítette a köntöst, és máris nem fázott. Az öltözék a biztonság érzetét nyújtotta.

–   Bújj be! – szólt ki királyi öccsének.

A férfi kinyitotta az ajtót, és gyertyát tartva a feje fölé bekukucskált. Bordó köntösét viselte, derekára széles kardövet csatolt, amiben az Essendonok kardja lógott. Amikor belépett, egyik kezével lenyomta a kardmarkolatot, hogy ne húzza végig a földön a jókora fegyver hegyét. A látványról Aristának az éjszaka jutott eszébe, amikor meggyilkolták az apját – amikor Alrik lett az ország királya.

–   Hallottam, hogy felsikoltasz. Jól vagy? – kérdezte az öccse, miközben szemével végigpásztázta a szobát, és tekintete megállapodott a ragyogó köntösön.

–   Jól vagyok, csak rémálmom volt.

–   Megint? – sóhajtott fel a fivére. – Tudod, lehet, hogy nem kellene abban a… valamiben aludnod. – A ruha felé intett. – Egy halott ember öltözékét magunkra venni… elég fura dolog. Igazából beteges, ha engem kérdezel. Ne feledd, hogy egy varázslóé volt! Könnyen lehet, hogy… nos, ha kigondoltam, kimondom: nyilvánvaló, hogy valami elvarázsolt holmi. Biztos, hogy ez tehet a rossz álmokról. Nem akarod elmesélni, mit álmodtál?

–   Nem sokra emlékszem. Olyan volt, mint a többi. Egyszerűen csak… nem is tudom… Nehéz elmesélni. Mindig a sürgetés érzése lebeg körülöttem, mindent elborít. Unszolást érzek, hogy megtaláljak valamit, mert ha nem, hát meghalok. Mindig halálra rémülve ébredek, mintha éppen egy szirtről lépnék alá a mélységbe, de nem tudnék róla.

–   Hozhatok neked valamit? – ajánlkozott Alrik. – Vizet? Teát? Levest?

–   Levest? Honnan szereznél levest az éjszaka közepén?

A király vállat vont.

–   Gondoltam, megkérdezem. Azért még nem kell így rám förmedni. Hallottam, hogy felsikoltasz, ezért kiugrottam az ágyból, és ideszaladtam, most meg szolgálót játszom neked, és ez a hála?

–   Sajnálom! – Arista játékosan elmosolyodott, de komolyan gondolta a bocsánatkérést. Alrik jelenléte szétoszlatta az árnyakat, és elterelte a figyelmét a ruhásszekrényről. Megveregette az ágyát. – Gyere, ülj le!

A fiatal férfi habozott, de aztán az éjjeli asztalkára tette a gyertyát, és helyet foglalt a nővére mellett.

–   Mi történt a lepedővel és a takaróval? Mintha birkóztál volna.

–   Talán birkóztam is. Nem emlékszem.

–   Borzasztóan festesz – mondta neki az öccse.

Arista felsóhajtott.

–   Sajnálom. Tényleg. Csak hát a kisöcsém vagy, és nehezen tudom megszokni ezt az új védelmező oldaladat. Emlékszel, amikor leestem Tamaris hátáról, és eltörtem a bokámat? Úgy fájt, hogy csillagokat láttam, de amikor megkértelek, hogy segíts, csak álltál ott és mutogattál meg nevettél.

–   Tizenkét éves voltam.

–   Elviselhetetlen kis taknyos voltál.

A férfi összevonta a szemöldökét.

–   De többé már nem vagy az. – Arista megfogta a férfi kezét, és a két saját tenyerébe rejtette. – Köszönöm, hogy benéztél hozzám. Még kardot is kötöttél.

Alrik lesütötte a szemét.

–   Nem tudhattam, miféle szörnyeteg vagy csirkefogó támadt a hercegnőre. Viadalra készültem.

–   Ki tudod egyáltalán húzni azt a vasat?

Az öccse ismét haragosan nézett.

–   Hagyd már abba! Állítólag a Medfordi csatában is igen derekasan küzdöttem!

–   Derekasan?

A férfi alig tudta elfojtani a mosolygását.

–   Igen, úgy is mondhatnánk, hősiesen. Igazából azt hiszem, többen kifejezetten a hősies szót használták.

–   Túl sokszor nézted meg azt az ostoba színdarabot.

–   Jó előadás volt, és én támogatom a művészeteket.

–   A művészeteket – forgatta a szemét Arista. – Csak azért csinálod, mert a lányok elalélnak tőle, és mert élvezed a figyelmet.

–   Nos… – vont vállat Alrik szégyenkezve.

–   Ne is tagadd! Láttalak a fiatal hölgyek gyűrűjében: úgy köröztek körülötted, mint a keselyűk, te meg vigyorogtál és tetszelegtél, akár egy díjnyertes bika a vásáron. Jegyzéket is tartasz róluk? Julian hajszín és magasság szerint küldi őket a hálótermedbe, vagy ábécésorrendben?

–   Nem úgy van, ahogy gondolod.

–   Tudod, valamikor meg kell házasodnod, és minél előbb teszed, annál jobb! Fenn kell tartanod a vérvonalat. Az örökös nélküli királyok polgárháborút hagynak az utókorra.

–   Úgy beszélsz, mint az apánk. Maribor óvjon attól, hogy élvezzem egy kicsit az életet! Már így is királyként kell viselkednem, ne akard, hogy férj és apa is legyek! Ennyi erővel be is zárathatnál valahová, és kész! Egyébként pedig bőven van időnk. Még fiatal vagyok, de te úgy csinálsz, mintha már fél lábbal a sírban volnék. És, ha már itt tartunk, te is lassan vénlánykorba érsz. Neked nem kellene partiképes nemes urak után nézned? Emlékszel, amikor azt hitted, hozzá akarlak adni Rudolf herceghez, és… Arista? Jól vagy?

A nő elfordította a fejét, és elmorzsolt egy könnycseppet a szemében.

–   Jól.

–   Sajnálom. – Öccse keze nyugtatón nehezedett a vállára.

–   Semmi baj – válaszolta a hercegnő, és megköszörülte a torkát.

–   Tudod, hogy én soha…

–   Tudom. Tényleg semmi baj. – A nő szipogott, és megtörölte az orrát. Csendben ültek néhány percig, aztán Arista megszólalt:

–   Tudod, hozzámentem volna Hilfredhez. Nem érdekelt volna a tanács véleménye.

Meglepetés színezte az öccse vonásait.

–   Mióta érdekel téged… Hilfred, mi? – vigyorodott el Alrik, és megrázta a fejét.

A nővére gyilkos pillantást lövellt felé.

–   Nem úgy van, ahogy gondolod – védekezett a király.

–   Hát hogy van? – tudakolta Arista vádlón, aki úgy érezte,
a lóról leeső lányon vigyorgó kölyök visszatért.

–   Nem Hilfredet fitymálom. Kedveltem: jó ember volt, és szívből szeretett téged.

–   De nem csörgedezett nemesi vér az ereiben – fejezte be helyette Arista. – Na, ide figyelj…!

–   Várj! – állította meg az öccse feltartott kézzel. – Hadd mondjam végig! Nem érdekel, hogy nemesi sorból származott-e, vagy sem. Valójában nem ismertem nála nemesebb lelket, talán azt a Breckton lovagot kivéve. Mindennap a közeledben tartózkodott, és mégsem beszélt neked az érzéseiről: na, az igazi lovagiasság volt! Nem tartozott a lovagok közé, de én egy lovagot sem ismertem, aki lovagiasabban viselkedett volna nála. Nem azért mondtam, amit mondtam, mert Hilfred egyszerű sorból származott, vagy mert nem volt nagyszerű fickó, hisz a testvéremként szerettem volna.

–   Akkor meg miért? – Arista már semmit sem értett.

Alrik ránézett, és a szemében megjelent ugyanaz a tekintet, mint amikor a birodalmi tömlöc mélyén talált rá a nővérére.

–   Mert nem szeretted – mondta egyszerűen.

Ez megrázta Aristát. Elakadt a szava. Nem jött ki hang a
torkán.

–   Nem hiszem, hogy létezett ember az Essendon-várban, aki ne tudta volna, hogyan érez irántad Hilfred. Te miért nem láttad?

A hercegnő nem tudta visszatartani a könnyeit. Zokogásban tört ki.

–   Arista, sajnálom. Én csak…

A nővére megrázta a fejét, és megkísérelt levegőt venni, hogy felelhessen.

–   Nem… igazad van… igazad van… – Ajkai akaratlanul is remegtek. – Ám hidd el, hogy így is hozzámentem volna. Boldoggá tettem volna.

Alrik kinyújtotta a kezét, és közel húzta magához a testvérét. Arista a királyi köntös fodraiba fúrta a fejét, és megszorította az öccsét. Hosszú ideig semmit sem szóltak, aztán a hercegnő felült, és megtörölte az arcát.

Nagy levegőt vett.

–   Egyébként is, mióta vagy te ilyen romantikus? Mióta kell a házasságnak szerelemről szólnia? Te sem szereted azokat a lányokat, akikkel az időt múlatod.

–   Éppen ezért nem házasodtam még meg.

–   Tényleg?

–   Meglepődtél? Bizonyára jól emlékszem az anyánk és apánk példájára.

Arista összehúzta a szemét.

–   Azért vette el Ethelred unokahúgát, mert jól jött a warriki szövetség a Chadwick és Glouston elleni kereskedelmi háborúban.

–   Először talán így volt, de aztán megszerették egymást. Apa mindig úgy mondta, hogy akárhol is legyen, ha anya mellette van, otthon érzi magát. Ezt jól a fejembe véstem. Még soha senkit sem találtam, aki mellett ezt éreztem volna. Hát te?

A nő tétovázott. Egy pillanatra már azon volt, elmondja neki az igazságot, de aztán csak megrázta a fejét.

Ismét ültek néma csendben; végül Alrik felállt.

–   Biztos, hogy ne hozzak valamit?

–   Nem, de azért köszönöm. Sokat jelent, hogy törődsz velem.

Az öccse már csaknem kilépett az ajtón. Csakhogy amikor
a kilincsért nyúlt, Arista utánaszólt:

–   Alrik?

–   Hm?

–   Emlékszel, amikor te és Mauvin azt tervezgettétek, hogy elvándoroltok Percepliquisbe?

–   Igen, tényleg. Hidd el, manapság is sokat gondolok arra az időre. Mit nem adnék, ha ismét képes volnék…

–   Tudod, hol van?

–   Percepliquis? Nem. Senki sem tudja. Mi csak reménykedtünk benne, hogy mi bukkanunk rá először. Gyerekes vágyak voltak azok, olyanok, mint végezni egy sárkánnyal, vagy megnyerni a Télvízi Játékokat. Azért biztosan jó móka lett volna megkeresni. Ehelyett most mehetek haza, és kereshetek magamnak egy menyasszonyt. Tudom előre, hogy még a cipőt is felveteti velem a vacsorához!

Alrik kiment, halkan becsukta az ajtót maga mögött, és Arista ott maradt a köntös kék fényében. Nyitott szemmel hátradőlt, és a mennyezetet tanulmányozta az ágya fölött. Látszott, hol húzta végig a vakolólapátját az építőmunkás, időtlen lenyomatot hagyva vele. A köntös ragyogása a hercegnő lélegzetének ritmusára változott, a folyamatos hullámzás hatását keltve. Arista úgy érezte, mintha víz alatt tartózkodna, és a mennyezet egy téli tó megvilágított felszíne volna. Mintha egy vastag, tömör jégtömb alá szorulva lassan a vízbe veszne.

Lehunyta a szemét. Az sem segített.

Leves – gondolta. Meleg, ízletes, megnyugtató leves. Talán mégsem olyan rossz ötlet! Még az is lehet, hogy talál valakit a konyhában. El sem tudta képzelni, mennyire járhat az idő. A szoba sötétbe borult, tél közepén jártak, viszont hite szerint kora reggel lehet, mivel odakintről nem hallotta a várszolgák futkosását. Ez sem számított. Most már úgysem sikerül visszaaludni, így akár fel is kelhet. Ha pedig senkit sem talál ébren, egyedül is elboldogul.

Felélénkítette a gondolat, hogy a saját kedvére csinálhat valamit, hogy hasznossá teheti magát. Valódi izgalommal tette le meztelen talpát a hideg kőre, és körülnézett, a papucsa után kutatva. A köntös élénkebb fénnyel világított, mintha csak érzékelné a vágyait. Amikor kilépett a sötét folyosóra, egészen addig fénylett, míg le nem ment a lépcsőn. Ahogy beért a fáklyafények gyűrűjébe, a ruha elhalványodott, és egyszerűen visszatükrözte a lángokat.

Csalódnia kellett, mert már emberek szorgoskodtak a konyhában. Cora, a bozontos szemöldökű és rózsás arcú, zömök fejőlány az ajtó mellett köpülte a vajat széles mozdulatokkal. Egyenletes tempóban dolgozott a köpülőfával, néha egyik kezéből
a másikba véve a szerszámot. A fiatal, hódarával borított vállú Nipper leverte a lábát, amikor karjában egy öl fával belépett az udvarról, majd megállt, és megrázta a fejét, akár egy kutya. Vizet fröcskölt szerteszét, amiért kiérdemelt egy kacifántos szitkot Corától. Leif és Ibis a kályhák tüzét izzította, és a nedves gyújtósról morgolódtak egymás között. Lila egy létra tetején egyensúlyozott cirkuszi artista módjára, és dülöngélő edénytornyokat szedett le a legfelső polcról. Edith Mon annak idején számon kérte, hogy minden hónap elején leporolják őket. Az emberevő főkomorna már nem volt közöttük, de zsarnoksága tovább élt.

Arista arra számított, hogy egyedül szöszmötölhet a sötét konyhában, és egér módjára kutathat a táplálék után. Most, hogy elrontották a szórakozását, szíve szerint visszatért volna az emeletre, hogy elkerülje a zavarba ejtő találkozásokat. A mosogatószemélyzet összes tagját ismerte abból az időből, amikor Ellának, a szobalánynak adta ki magát. Hercegnő létére hazudott és kémkedett, és mindezen túl persze boszorkánynak is tartották.

Vajon gyűlölnek? Tartanak tőlem?

Volt idő, amikor a szolgákra gondolva nem borsódzott a háta, amikor szinte észre sem vette őket. A lépcső alján álldogálva,
a hideg konyhában tevékenykedő cselédeket nézve, nem tudta eldönteni, vajon azóta bölcsebb lett, vagy inkább az ártatlanságát veszítette el.

Sarkon fordult, azt remélve, hogy észrevétlenül elillanhat hálóterme biztonságos menedékébe, de ekkor észrevette a szerzetest. A férfi a földön ült a mosogatótálak mellett, amelyeknek egyikéből egy sérült fadugónak köszönhetően víz csöpögött a padlóra, és a lúgos hordónak támasztotta a hátát. Az apró termetű, ösztövér férfi Maribor szerzeteseinek hagyományos barnásvörös csuháját viselte, és az arcán széles mosollyal az előtte ülő, Red nevezetű szarvasölő kutya bozontos oldalát vakargatta. Az állat állandó jelenléte biztosította a konyhában a maradékok eltakarítását. A kutya lehunyt szemmel, lógó nyelvvel és ringó testtel hagyta a szerzetes dögönyözését.

Arista azóta nem látta Myront, hogy a csöndes férfi megérkezett a kastélyba. Abban az időszakban oly sok minden történt, hogy szinte el is feledkezett róla.

Előrelépett, miközben kisimította a köntösét, és megigazította a gallérját. Fejek fordultak feléje. Cora vette észre elsőnek, és a vajköpülés ritmusa észrevehetően lelassult. Szeme érdeklődéssel figyelte a hercegnő útját. Nipper, aki letette a terhét, éppen felegyenesedett, és a havat porolta volna a ruhájáról, amikor a keze két mozdulat között megállt.

–   Ella… ööö, bocsáss meg, fenség! – szólította először Ibis Thinly.

–   Az Aristát jobban szeretem – felelte a hercegnő. – Nem tudtam aludni. Reméltem, hogy kaphatok egy kis levest.

Ibis mindentudón elvigyorodott.

–   Könnyen lehűl a levegő odafenn a tornyokban, ugye? No de úgy áll a dolog, hogy félretettem egy kondérral a tegnapi őzraguból. Lefagyasztottam a hóba’. Ha megfelel, kiküldöm érte Nippert. Két perc, és felforralom. Majd az szépen felmelegíti kiskegyedet, főleg ha egy kis fahéjas almabort is adhatok hozzája. Még van belőle, ami nem savanyodott meg. Egy kicsit harapós, de jó.

–   Igen, köszönöm. Az nagyszerű volna.

–   Majd felvitetem valakivel a kvártélyodba, fenség. Harmadik emelet, ugye?

–   Ömm… igazából azt gondoltam, itt lent ennék… persze csak ha nem okoz gondot.

Ibis felkacagott.

–   Persze hogy nem! Az emberek mostanság elég gyakran így tesznek, és egyébként is, fenséged ott eszik, ahol csak akar, kivéve talán a császárnő hálótermét… Bár a mendemondák szerint mán az is megvót. – Megint felnevetett.

–   Csak… – nézett Arista a többi dolgozóra, akik minden mozdulatát árgus szemmel lesték –, talán nem szívesen láttok itt azok után, hogy… hazudtam nektek.

A szakács tiltakozón fújtatott egyet.

–   Elfelejted, hogy Saldurnak és Ethelrednek dolgoztunk. Azok meg egyfolytában csak hazudtak nekünk. Nem sikálták velünk
a padlót, nem ürítették az ágytálakat. Foglaljál csak helyet az asztalnál, fenség! Majd én hozom neked azt a ragut! Nipper, hozzad a kondért, meg az almaboros kancsót!

A hercegnő leült, ahogy kérték, és akár egy véleményen voltak a konyhaszolgák Ibisszel, akár nem, egyikük sem szólt egy árva szót sem. Mentek a dolgukra, és csak néha-néha vetettek Aristára egy-két pillantást. Lila még egy halovány mosollyal és egy óvatos integetéssel is megpróbálkozott, mielőtt folytatta volna hősi küzdelmét az edényekkel.

–   Myron Lanaklinhoz van szerencsém, nemde? – kérdezte Arista a szerzetes és a kutya felé fordítva a székét.

A férfi meglepetten nézett fel.

–   Igen, az vagyok.

–   Örvendek. A nevem Arista. Azt hiszem, ismered az öcsémet, Alrikot.

–   Így igaz. Hogy van mostanság a király?

–   Köszöni, jól. Nem találkoztál vele? Ő is itt van a palotában, éppen felettünk.

A szerzetes megrázta a fejét.

Vörös, akit már senki sem dögönyözött, kinyitotta a szemét, és kifejezetten csalódott pillantást vetett Myronra.

–   Hát nem csodálatos ez az állat? – kiáltott fel a férfi. – Még sohasem láttam ilyen nagytestű kutyát. Először nem is tudtam, micsoda. Azt hittem, valami loncsos őz, amit a konyhában tartanak, ahogyan mi is tartottunk disznókat és csirkéket az apátságban. Örömmel fedeztem fel, hogy nem valami későbbi főfogásnak szánják. Vörösnek nevezik és szarvasölő. Bár azt hiszem, manapság már sem szarvasra, sem vaddisznóra nem megy. Tudtad, hogy háborúk idején a szarvasölők a lovagokat is leszedik a lóról? Úgy ejtik el a zsákmányukat, hogy nyakon harapják és elroppantják a gerincét, de Vörös egyáltalán nem is vérszomjas. Mindennap lejövök hozzá, hogy láthassam.

–   Mindig ilyen korán kelsz?

–   Ugyan már, nincs is korán! Az apátságban ez már lustaságnak számítana.

–   Tehát korán fekszel?

–   Igazából nem nagyon alszom – válaszolta Myron, és folytatta az állat kényeztetését.

–   Én sem – vallotta be Arista. – Rossz álmok gyötörnek.

Maribor szerzetese meglepettnek tűnt. Keze megint megállt a kutya bundájában, aki orrával tiltakozva megbökdöste. A hercegnő már azt hitte, beszélgetőtársa mondani akar valamit, azonban Myron visszafordította a figyelmét az állatra.

–   Myron, azon tűnődtem, tudnál-e segíteni nekem.

–   Hogyne. Milyen rémálmokról van szó?

–   Jaj, nem arról akartam szólni. Csak az öcsém említette, hogy olvasott ember vagy.

A szerzetes vállat vont.

–   Találtam egy kis könyvtárat a harmadik emeleten, de csak úgy húsz kötet van benne. Már harmadjára olvasom őket.

–   Már háromszor elolvastad a könyvtárban található könyveket?

–   Csaknem. Warrik Uralkodóiba Hartenfordtól mindig beletörik a bicskám. Az egész szinte csak nevekből áll, és a legtöbbet hangosan is ki kell mondanom.

–   Miben segíthetek?

–   Igazából azon tűnődtem, vajon miféle dolgokat olvashattál a Szelek Apátságában. Hallottál már Percepliquis városáról?

Myron bólintott.

–   Novron első birodalmának fővárosa volt.

–   Igen – bólogatott Arista nekibátorodva. – Tudod, merre van?

A szerzetes elgondolkodott, aztán magában elmosolyodott.

–   Minden szöveg csak viszonyítási pontként említi, amikor más helyeket tárgyal. Hashton Percepliquistől harminc kilométerre délkeletre helyezkedett el. Fairington százötven kilométerre északra. Soha senki sem említette, merre terült el Percepliquis, gondolom, azért mert úgyis tudta mindenki.

–   Ha szereznék neked egy térképet, képes volnál rátalálni az utalások alapján?

–   Talán. Biztos vagyok benne, hogy Edmund Hall is így találta meg. Bár igazából csak az ő naplójára volna szükséged. Na, azt mindig is szerettem volna elolvasni!

–   Azt hittem, Hall naplóját olvasgatni eretnekségnek számít. Nem ezért zárták be a szerzőt a Koronatorony legfelső szobájába a művével együtt?

–   De.

–   És te mégis elolvasnád? Alrik sohasem említette, hogy ilyen lázadó érzületek munkálnak benned.

Myron értetlenül állt a megjegyzés előtt, de végül elmosolyodott.

–   Csak a Nefronita Egyház tagjainak eretnekség elolvasni.

–   Vagy úgy! Tényleg, hisz te Maribor szolgája vagy!

–   És Maribornak legyen hála, a mi olvasmányainkra nem vonatkoznak ilyen szigorítások.

–   Az emberben felébred a kíváncsiság… – folytatta Arista. – Mi mindent rejthettek el a Koronatoronyban!

–   Szinte azt kívánjuk, bárcsak bejuthatnánk oda egyszer!

–   Igen… igen, pontosan.

***

Késő éjszaka érkeztek, és az egész vár zsongott a hírtől. Harsonák zengtek, szolgák rohantak fel-alá, és mielőtt Arista felöltözhetett volna, két palotaszolga, Alrik és Mauvin kíséretében benézett a hercegnő hálótermébe, hogy bejelentse: karaván érkezett északról, arany-zöld lobogóin a sólymos címerrel.

Arista a köntöse szegélyét felemelve lesietett a lépcsőn a többiek nyomában. Tömeg tolongott az első lépcsőfokokon. Szolgálók, kézművesek, hivatalnokok és nemesek vegyültek és tolongtak, hogy megnézzék maguknak a csődületet. Az őrök szétválasztották a tömeget, hogy a hercegnő előremehessen, és Arista megállapodott Mauvin és Alrik mellett. Balján észrevette Nimbuszt, aki éppen a saját köpönyegét terítette Amilia vállára, és köpeny nélkül az ösztövér ember úgy festett, akár egy szélben hajladozó faág. A császárnőt sehol sem látta.

Szélfútta fáklyafények és tejfehér holdfény világította meg az udvart, amikor a karaván begördült. Katonák nem jöttek velük, csak néhány öregember kullogott a szekerek mögött. A menet végén reszkető rakománnyal megrakott kocsik érkeztek. A nők és gyermekek egymásnak préselődtek, hogy némi meleget találjanak a közös takarók alatt. Az első kocsi odaért a lépcsőhöz, és kilépett belőle Belinda meg Lenare Pickering, akiket Alenda Lanaklin követett. A három nő tétován nézett fel az előttük összegyűlt tömegre.

Mauvin odaszaladt, hogy megölelje az édesanyját.

–   Mit csináltok ti itt? – kiáltotta izgatottan. – Hol van apa? Nem úgy volt, hogy…? – A fiatalember kihúzta magát, és hátrább lépett.

A találkozás ezúttal nem minősült örömünnepnek. A nők vonásait eltorzította a bánat. Csak a sírástól és a csípős széltől kivörösödött szemek és orrok hoztak némi színt a sápadt, nyúzott arcokra. Belinda megszorította a fiát, és belemarkolt a ruhájába.

–   Az apád halott – zokogta, és az ifjú lovag mellébe temette az arcát.

A mindenkinél lassabban közlekedő Julian Tempest, Melengár főkancellárja óvatosan leereszkedett a szekérről. Amikor Arista észrevette, összeszorult a gyomra. Csak nagyon kevés dolog késztethette Juliant arra, hogy elhagyja Melengárt, és egyik sem számított megnyugtatónak.

–   Az elfek átkeltek a Nidwalden-folyón – jelentette be a tömegnek a főkancellár. A hangja keservesen küzdött a zászlókat és lobogókat vadul cibáló szél ellen. Óvatosan lépett: úgy helyezte a lábát a fagyott földre, mintha bármelyik pillanatban kiránthatnák alóla. Impozáns ruhái különös élőlények gyanánt csapkodtak körülötte, és a sapkája azzal fenyegetett, hogy elszáll a szélben. – Megtámadták és elfoglalták Dunmore-t és Ghentet. – Elhallgatott, Alrik királyra pillantott, aztán nagy levegővétel után folytatta. – És Melengárt.

–   Az északi vidékek elestek? Az elfek elfoglalták? – Alrik hangjából hitetlenkedés szűrődött ki. – De hát hogyan lehetséges ez?

–   Ezek nem a mirek, fenség. Nem a félvér szerzetek, akiket ismersz, uram. A támadók az Eriván Birodalom tisztavérű elfei. Ezek a szörnyű, vérszomjas és kíméletlen lények keletről áradtak ki, és mindent elpusztítottak, ami az útjukba került. – A szél belekapaszkodott az öregember sapkájába, és az udvar másik végébe repítette, felfedve a gyér, fehér haj koszorúzta, kopaszodó fejet. A keze elvetélt mozdulattal kapott a fejfedő után, de aztán az arca előtt felejtette remegő ujjait. – Jaj szegény Essendon-háznak! A királyság elveszett!

Alrik tekintete a karaván felé siklott. Csak állt és nézte a hosszú szekérsort, a kocsikat és a belőlük kikémlelő arcokat tanulmányozva, és a nővére látta rajta, hogy erősen töri a fejét.

Csak ennyien vannak?

Bekísérték Juliant és a hölgyeket. Arista nézte, ahogy bemennek, de nem tágított a lépcsőről. Felismert egy-két arcot. Az egyik nő szolgáló volt a Rózsa és Tövisében, egy másik pedig varrónő a várban. Arista gyakran látta a lányát a várároknál egy babával játszani, amit az anyja a maradékokból varrt neki. A kislány most nem fogott babát a kezében, és a hercegnő eltűnődött:
Vajon hová lett? Hová lett minden?

–   Nincsenek olyan sokan – mondta Amilia éppen Sebastiannak, a palota egyik rangidős tisztjének. Pontos rangja nem jutott Arista eszébe. – Egyelőre találj nekik helyet a folyosókon!

A katona a bokáját összecsapva szalutált.

–   És küldj valakit Ibishez, hogy készítsen ételt! Vendégeink éhesnek látszanak.

Amilia visszafordult a várkapu felé, és a szeme megtalálta Aristáét. Szomorú arccal az ajkába harapott.

–   Sajnálom – nyögte a hercegnőnek, aztán odébbállt.

Arista a lépcsőn vesztegelt, amíg az istállófiúk leszedték a lószerszámokat, és a szekerek kiürültek. Elhaladt mellette egy sor menekült, akik a palotába igyekeztek.

–   Melissa! – lepődött meg a hercegnő.

–   Fenség! – pukedlizett a szolgálólány.

–   Ugyan, hagyd már! – szaladt le úrnője a lépcsőn, és megölelte a lányt. – Úgy örülök, hogy jól vagy!

–   Te vagy a császárnő? – kérdezte egy kislány, aki a szolgáló kezét fogta.

Arista már jó ideje, csaknem egy éve nem járt Melengárban, azonban a gyermek nem lehetett Melissa lánya. Hat-hét esztendősnek látszott. A szolgálója mellett állt a lépcsőn, idegesen egyik lábáról a másikra ugrált, és szabad kezével egy batyut szorított a melléhez.

–   Ez itt Mercy – mutatta be Melissa. – Útközben bukkantunk rá. – Aztán hangját lehalkítva, suttogva hozzátette. – Árva.

Volt valami ismerős a kislányban. Arista biztosra vette, hogy látta már valahol.

–   Sajnálom, nem én vagyok a császárnő. A nevem Arista.

–   Találkozhatok a császárnővel?

–   Sajnos nem. A császárnő nagyon elfoglalt.

A gyermek lelkes arcán a kétségbeesés ráncai futottak végig, és fejét leejtve a földre sütötte a tekintetét.

–   Arcadius azt ígérte, ha ideérünk Aquestába, találkozom majd a császárnővel.

A hercegnő a kis teremtés arcát tanulmányozta.

–   Arcadius? Vagy úgy… Most már emlékszem rád. Múlt nyáron találkoztunk, ugye? – Arista körbenézett a kis számú menekülteken, de nem látta köztük régi tanítóját. Ekkor észrevette az izgő-mozgó batyut. – Mi van a kezedben?

Mielőtt a kislány válaszolhatott volna, egy mosómedve feje bukkant elő a rongyok közül.

–   Gyűrűs úrnak hívják.

Arista lehajolt, és amint így tett, a köntös enyhén felderengett, lágy, rózsaszín ragyogással. A kislány szeme elkerekedett.

–   Varázslat! – kiáltotta. Kinyújtotta a kezét, de nem fogta meg az anyagot, hanem óvakodva felnézett a nőre.

–   Megsimíthatod – biztatta a hercegnő.

–   Csúszós – forgatta a kelmét két ujja között Mercy. – Arcadius is tudott varázsolni.

–   Hol van Arcadius? – A kislány nem felelt, csak reszketett a hidegben. – Sajnálom, de buta vagyok! Mindketten átfagytatok. Menjünk be!

A sápadt kék téli tájból beléptek a félhomályos, tűz megvilágította csarnokba. A szél üvöltését elnémította a nagy ajtószárnyak csukódása. Dörrenésük végigvisszhangzott a boltozatos teremben. A kislány megbabonázva pillantott fel a lépcsősorra, a kőoszlopokra és ívekre. A takarókba burkolózó menekültek reszketve várták az útbaigazítást.

–   Fenség – suttogta Melissa. – Amikor rátaláltunk Mercyre, lóháton volt és egyedül.

–   Egyedül? De hol van… – Elakadt a hangja, amikor meglátta Melissa lesütött szemét.

–   Mercy nem sokat mesélt az egészről, de… Sajnálom.

A köntös fénye elhalványult, és a színe kékre váltott.

–   Meghalt?

Először Ezrahaddon, most meg Arcadius.

–   Az elfek porig égették Ghentet – folytatta Melissa. – Sheridannek és Ervanonnak vége.

–   Vége?

–   Leégtek.

–   De hát Glenmorgan tornya, a Koronatorony…

A szolgáló a fejét rázta.

–   Találkoztunk néhány dél felé menekülő emberrel. Többen látták összeomlani. Az egyik azt mesélte, úgy nézett ki, mint egy felrúgott gyermekjáték. Minden odalett. – Melissa szeme nedvesen csillogott. – Megállíthatatlanok.

Arista könnyekre számított, de csak valami zsibbadtságot érzett. Túl sok minden lett egyszerre az enyészeté. Finoman megsimította Mercy arcocskáját.

–   Gyűrűs úr játszhat itt bent? – kérdezte a kislány.

–   Hogyan? Ja, persze, ha rajta tartod a szemed – válaszolta Arista. – Van itt egy szarvasölő kutya, ami könnyen bekaphatja, ha túl messzire merészkedik.

Mercy letette a mosómedvét. Az állatka megszaglászta a padlót, és óvakodva a túlsó falhoz, a lépcső lábához szaladt, ahol céltudatosan nekilátott végigszimatolni a faltakaró deszkákat.
A kislány követte, és helyet foglalt a legalsó lépcsőfokon.

–   Alig hiszem, Arcadius meghalt.

…Télvíz idejére az Uli Vermar véget ér. Jönni fognak… a kürt nélkül mindenki odavész. Ezrahaddon szavai baljóslatúan visszhangoztak Arista fejében. A figyelmeztetés összekeveredett más szavakkal, amelyeket nem teljesen értett.

Mercy ásított, és a kézfejére támasztotta az állát, miközben Gyűrűs úr a lépcsőn végigóvakodva felfedezőútra indult.

–   Fáradt – jelezte Arista. – Azt hiszem, éppen levest osztanak a nagyteremben. Kérsz egy kis levest, Mercy?

A kislány felnézett, elmosolyodott, és bólintott.

–   Gyűrűs úr is éhes. Ugye, Gyűrűs úr?

***

Arista még sohasem látott a városhoz fogható gyönyörűséget. A legmagasabb fáknál is magasabb, a legnyúlánkabb tornyoknál is nyúlánkabb fehér épületek kecses ujjakként nyújtóztak az ég felé. A csúcsokra tűzött zöld és kék színekben játszó lobogók sodródtak és pattogtak a szellőben, és úgy csillámlottak, mint a kristályok. Egy négy szekérnek is elég széles, nyílegyenes, tükörsima kővel burkolt út vezetett a városba. Kocsik, fogatok, társzekerek, hintók és bricskák tömkelege gurult rajta. Fal nem állta útját a forgalomnak, őrház sem akasztotta meg a járművek haladását. A városban nem voltak bástyák, erődítmények, várárok. Mezítelenül állt a maga gyönyörű voltában, rettenthetetlenül és büszkén, és csupán egy pár kőoroszlán vetette fenyegető tekintetét az úton érkező látogatókra. A város méretét még felfogni is nehezére esett: utcái három teljes dombot uraltak, és megtöltötték a széles völgyet, melynek mélyén kedves folyó csordogált. Csodálatos hely volt. És olyannyira ismerős.

Arista, biztosan emlékszel.

Érezte a sürgetést, a gyomrába feszülő szorítást, a hátán végigborsódzó jeges fuvallatot. Gondolkodnia kellett, meg kellett oldania a rejtvényt. Oly kevés idő maradt. Egy efféle látványt nem lehetett volna elfelejteni. Nem láthatta korábban.

Jártál már itt.

Dehogy járt. Ilyen helyek nem is létezhettek. Bizonyosan álmot lát, valamiféle káprázat ejtette rabul.

Higgy nekem! Jártál már itt. Nézd meg jobban!

Arista a fejét rázta. Még a feltételezés is nevetséges volt… és mégis… talált valamit a folyó északi dombot megkerülő ívében. És a domb. A domb is ismerősnek tetszett. Meg az út. Már nem olyan széles. Benőtte a gaz, és elrejtőzött. Emlékezett rá, hogy egyszer rátalált a sötétben. Akkor azon tűnődött, miként kerülhetett oda.

Igen, jártál itt. Nézd az Aguanont a dombon!

Arista nem értette.

Az északi dombon, nézd a csúcsra épített templomot!

Észrevette. Igen, ismerősnek tűnt, de emlékeiben nem így élt, hanem romosan, leomolva, a fűben elmerülve. Mégis ugyanarról a templomról lehetett szó. Arista járt már ezen a helyen, és az emlékezés megrémítette. Valami szörnyűség történt vele itt. Csaknem a halálát lelte ezen a dombon az összetört kövek, a széthasadt oszlopok és megrepedt kőlapok maradványai között. De mégsem halt meg. Tett valamit ezen a dombon, valami borzasztót, amitől két marokkal tépte a dérlepte füvet, és Mariborhoz fohászkodott megbocsátásért.

Végre aztán megértette, hol van, mit lát maga előtt.

Ez az. Ez volt az otthonom. Menj oda, áss mélyre, találd meg a sírt, hozd elő a kürtöt! Tedd meg, Arista! Meg kell tenned. Nem maradt több idő! Mindenki meg fog halni! Mindenki meg fog halni! MINDENKI MEG FOG…

Arista éles sikollyal ébredt.