Borítószöveg

Erica Hathaway és Blake Landon, az álompár sötét szerelmi története folytatódik… 

Erica végre beindítja a vállalkozását, de Blake nem tudja megtagadni önmagát, és a háttérből irányítani akar. Miközben kis játszmáik a nyilvánosság előtt zajlanak, zárt ajtók mögött minden a szenvedélyről és a veszélyről szól. Erica új segítőt vesz fel a rátermett Risa személyében. Risa azonban korántsem az, akinek mutatja magát, ugyanis feltett szándéka, hogy tönkreteszi Ericát, és megszerzi Blake-et… 

Daniel Fitzgerald indul a kormányzói székért, de a pszichopata Mark veszélyezteti a kampány sikerét, ezért Daniel sorsdöntő lépésre szánja el magát. A mostohaapa Ericát is megzsarolja, hogy ha nem száll be támogatóként, annak Blake látja majd kárát, mire a lány – hogy megóvja szerelmét – szakít vele. Blake viszont nem az a férfi, akit ilyen könnyen félreállíthatnak… 

Néha kedvem lenne széttépni téged. 

Azt akarom, hogy ma éjszaka más legyen. 

Megérdemled, hogy szeressenek.

A mű eredeti címe: Hardpressed

This work was negotiated by the Bookcase Literary Agency on behalf of the Rebecca Friedman Literary Agency.

Fordította Székely Szilvia

© Meredith Wild, 2013

© Waterhouse Press LLC, 2013

Hungarian translation © Székely Szilvia, 2016

© Libri Könyvkiadó, 2016, Budapest

A Libri Könyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja

ISBN 978-963-310-851-2

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

Olvasószerkesztő Ligeti Szilvia

A borítót Meredith Wild terve alapján Kovács János tervezte

Borítófotó Dreamstime

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A regény cselekménye kitalált történet, bármilyen azonosság létező személyekkel vagy történésekkel csupán a véletlen műve.

Jonathannek

Első fejezet

– Nem hiszem el, hogy újra ezt csinálom! – sóhajtottam.

Blake a vállamra csúsztatta a karját. Szorosan magához vont, és én feloldódtam az ismerős melegségben. Kiléptünk az irodaépületből, és lesétáltunk pár háztömböt az utcán. Lehajolt hozzám, és egy biztató puszit nyomott az arcomra.

– Ezúttal nem lesz semmi váratlan meglepetés, becsszó!

Nevettem, és égnek emeltem a szememet. – Ez felettébb megnyugtató.

Majdnem hittem is neki. Az elmúlt néhány eseménydús hét ellenére valami megváltozott közöttünk. Nyugodtan viccelődhettem, de Blake mostanára a maximális bizalmamat élvezte. Minden buzgó tiltakozásom és kétségbeesett erőfeszítésem dacára, amivel igyekeztem megküzdeni az iránta táplált érzéseimmel, végül mégiscsak beengedtem magamhoz. Legalábbis közelebb engedtem, mint bárki mást valaha. És semmi sem tűnt helyénvalóbbnak.

Huncut mosolyt villantott rám. – Ne aggódj, kizárt, hogy Fionát ismét rávegyem egy ilyen mutatványra.

Blake húga, Fiona – fehér kaprinadrágban és tengerészkék sifonfelsőben – egy hangulatos, régimódi kávézó előtt várt ránk. Közvetlenül a bejárat előtt lecövekeltünk. A fejünk felett csüngő gravírozott táblán a Mocha felirat díszelgett. Az egyik fiatal vendég kitárta az ajtót, és a nyomában frissen őrölt kávé és mennyei csokoládé illata csapott meg, megannyi boldogságszignót léptetve működésbe a testemben. Már csaknem meg is feledkeztem az eredeti küldetésünkről, amikor Fiona a kávézó melletti ajtóhoz terelt minket.

– Fent leszünk. – Egy keskeny lépcsőházban felvezetett minket a második emeletre.

– Ki az épület tulajdonosa, Fiona? – Igyekeztem könnyed hangot megütni, de kit akarok átverni? A tény, hogy csupán egy köpésre voltunk egy állandó koffeinforrástól, már önmagában is komoly üzleti érvként hatott, bár Fiona nagyon is jól ismerte az álláspontomat a Blake vagy bármilyen érdekeltsége alá tartozó ingatlanokkal kapcsolatban. Bíztam Blake-ben, de ez korántsem jelentette azt, hogy továbbra is ne ragadott volna meg minden lehetséges alkalmat, hogy beleártsa magát az üzleti ügyeimbe.

Blake dúskált az önellentmondásokban. Az egyik pillanatban elbűvölően édes és szívfacsaróan gyöngéd tudott lenni, míg a következőben az őrületbe kergetett a kényszeres irányíthatnékjával. Napközben a növekvő vállalkozásom minden egyes piszlicsáré ügyébe beleütötte az orrát, de amikor este átléptük a küszöböt, félájultra kefélt a lakásomban. Szerencsére néha mindkettőre szükségem volt, igaz, még mindig hadilábon álltam azzal, hogyan viszonyuljak ehhez a nagyfokú dominanciához az életemben. Egyrészt megrémített a gondolat, hogy közelebb engedjem Blake-et, ugyanakkor megtanultam egyre nyitottabbnak lenni felé, és megbízni benne, amennyire csak tudtam.

Ma pedig egy részem – az a bizonyos rész, amely szükségét érezte némi függetlenségnek és egészséges távolságtartásnak – mindenáron meg akart bizonyosodni arról, hogy Blake nem járatja újra a bolondját velem.

– Biztosíthatlak, hogy Blake-nek nincs semmiféle részesedése az ingatlanban – nyugtatott meg Fiona.

Ez mind szép és jó, de nem is olyan régen még pont Fiona volt az, aki ugyanitt a Commonwealth sugárúton, az egyik barna téglás házban kiadott nekem egy gyönyörűen felújított lakást, ami nemcsak hogy Blake tulajdonát képezte, de a tetejében még ott is lakott! A magánéletünk és az üzleti életünk között feszülő vékony határvonal már így is épp eléggé kezdett elmosódni. Ebből most nem engedek!

– Örömmel hallom.

Fiona a táskájába nyúlt. Minden kétségem ellenére az  izgatottságom lassan a tetőfokára hágott. Kinyitotta az ajtót, és sorban bevonultunk a helyiségbe. A hosszúkás szoba kicsi volt, legalábbis Blake irodájához képest. Bár eléggé leharcolt állapotban volt, és elbírt volna egy egész takarítóbrigádot, alapjában véve ígéretesnek tűnt. Blake felsóhajtott mögöttem.

– Fiona, komolyan, ez volt a legjobb, amit találtál?

Fiona dühös pillantást lövellt rá.

– Ericával megbeszéltük a költségeket, és a hely és a méret tekintetében ez nagyon is kedvező ajánlat. Természetesen ki kell majd egy kicsit pofozni, de ismerd el, hogy van benne potenciál.

A tekintetemmel hosszan körbepásztáztam a helyet, elképzelve a benne rejlő lehetőségeket. Annyira beletemetkeztem a sok munkába, amit idáig otthonról végeztem, hogy nem is volt alkalmam kellőképpen beleélni magam a költözködésbe. De jó buli lesz!

– Tetszik a fapadló.

– Tiszta mocsok. – Blake megpiszkálta a cipője orrával a padlót, halvány csíkot húzva a porban.

– Egy kis képzelőerő, Blake! Csak ki kell takarítanunk, és pár extrával megspékelve kész is a menő, dizájnstúdió-érzés!

– Pontosan. A csupasz téglafal sosem megy ki a divatból – tette hozzá Fiona.

– Elég ósdi – fintorgott Blake.

Elnevettem magam, és a vállába bokszoltam. – Mutass egy épületet Bostonban, ami nem öreg.

A hely egy ugrásra volt a Landon Rt. stílusosan felújított, modern irodaházától, de nekem szerényebb és realisztikusabb elvárásaim voltak. A lakás jelen állapotában ugyan hagyott némi kívánnivalót maga után, de egy kis fizikai erőbedobás, pár spéci kiegészítő, és máris működhet a dolog.

Megálltunk az utcára néző, hatalmas ablak előtt. Beleborsóztam az izgatottságba. Egy saját iroda óriási mérföldkő lenne, ráadásul az eddig elért eredményeinket is sokkal reálisabbá tenné.

Megfordultam, hogy lássam Fiona reakcióját. – Azt hiszem, tetszik. Te mit gondolsz?

Fiona beharapta a száját, és körbenézett. – Az ár korrekt, és a bérleti szerződés lehetőséget ad a növekedésre. Mindent egybevetve azt mondanám, hogy nem nagyon trafálhatsz mellé vele. El tudod magad képzelni itt?

– Igen. – Elmosolyodtam, újra visszanyerve a hitemet Fiona mágikus ingatlanos tehetségében. A nap végére szükségünk lesz egy kényelmes és megfizethető irodahelységre, ahol a Clozpin – a divattal kapcsolatos közösségi háló, amelynek a felvirágoztatásával az elmúlt évemet töltöttem – új csapata dolgozni tud.

– Hadd intézzek el pár hívást, és megnézzük, hogy lejjebb tudom-e tornászni neked az árát. Blake-nek igaza van, ez a hely szörnyen koszos. Plusz, ha rendbe fogod hozni, ez újabb alku tárgyát képezheti. – Fiona előhalászta a mobilját, és kiment az előszobába, magunkra hagyva minket.

– Engem meg sem kérdeztél, mit gondolok. – Blake szája kaján mosolyra húzódott.

– Mert nagyon is tudom, mit gondolsz.

– Kétszer ekkora alapterületet tudok adni, és még csak el sem kell hagynod az épületet, ha találkozni akarsz velem. Mi több, speciális barátnőkedvezményben is részesülhetsz, ami egyedülálló ajánlat a városban!

Blake lelkes segíteni akarása reménytelenül kitartónak bizonyult. Persze irányításmániás volt és kényszeres, na meg pokolian állhatatos, de egyben mestere is a problémamegoldásnak. Amikor a szerettei nehézséggel szembesültek, vagy egyszerűen szükségük volt valamire, Blake azonnal a megmentésükre sietett, és a pénz nem számított.

– Értékelem az ajánlatot. Tényleg. De a függetlenségnek nincs ára, Blake. – Ezt a beszélgetést már lefolytattuk, és én nem engedtem a negyvennyolcból. Bíznia kellett bennem, hogy képes vagyok egyedül is boldogulni. A bizalom kétirányú dolog.

– Lehetsz független. Mindent írásba fektetünk.

– Az eddigi tapasztalataim alapján, ha írásba fektetek veled valamit, azzal csak azt érem el, hogy megint függővé teszem magam a végeláthatatlan erőforrásaidtól. – Blake az egy évre szóló lakásszerződésemmel már így is magához láncolt, noha még egyetlenegy csekket sem váltott be.

– Hívd szociális alapú bérleti díjnak. A barátnőkedvezménnyel bebiztosíthatod magad, mondjuk, úgy húsz évre, aztán onnantól további vita tárgyát képezheti, hogy még milyen kedvezményeket ajánlhatnék. – A karjába zárt, és szorosan a mellére vont, a szája milliméterekre volt az enyémtől.

A szívem nagyot dobbant. Ez jócskán túlment a szokásos kölcsönös heccelődésünkön, amikor mindent bevetettünk, hogy lekörözzük egymást. Még csak néhány hete voltunk együtt, és ő máris ilyen hosszú távban gondolkodik? Az ajkam leheletnyire szétnyílt, ahogy megpróbáltam levegőhöz jutni. Blake szavai és a közelsége újra és újra felforgatta a világomat. Soha senki nem volt még ilyen hatással rám, és lassan megtanultam élvezni ezt az érzelmi hullámvasutazást.

– Ügyes próbálkozás – suttogtam.

Felmordult, és a számra tapasztotta a száját. Gyöngéd sürgetéssel birtokba vett, apró, finom nyelvmozdulatokkal kényeztetett.

– Az őrületbe kergetsz, Erica.

– Ó? – lihegtem, megpróbálva nem felnyögni, ahogy lélegzethez jutottam.

– Igen. Minden elképzelhető módon. Lépjünk le. Fiona majd megcsinálja a papírmunkát, feltéve, hogy tényleg szándékodban áll kivenni ezt a szeméttelepet.

Elkapott a derekamnál, majd kőkemény testével a hátam mögött lévő falhoz szegezett. Nem tudom, honnan jött ez a kemény felületekhez való préselési szenvedély, mindenesetre roppant mód élveztem. A kezemet a hajába fúrtam, és önkéntelenül is visszacsókoltam, belefeledkezve az ölelésébe. Mennyi lehet az idő? Hová is kell majd mennem? Magamban gyorsan lefuttattam minden lehetséges akadályt köztem és a „meztelenül lenni Blake-kel” verzió között. Blake combja megtalálta a lábam között tátongó üres helyet, és a megfelelő mértékű nyomást gyakorolva a farmerom ráncos része a bugyimon keresztül dörzsölni kezdett.

– Ó, istenem!

– Esküszöm, ha lenne itt egy tiszta felület, most rögtön megbasználak rajta!

Kuncogni kezdtem. – Rossz vagy.

A tekintete elsötétedett. – Nem is tudod, mennyire.

– Ühüm.

Fiona a bejárati ajtónak támaszkodott, a szeme elkerekedett.

Blake villámgyorsan hátralépett, összezavarodva és kissé kótyagosan magamra hagyva. Most először voltam tanúja, hogy Blake is képes elpirulni. Kínosan feszengve a hajába túrt, láthatóan teljesen zavarba jött, amiért a kishúga rajtakapta.

– Ha ti ketten végeztetek, akkor örömmel jelentem, hogy sikerült még néhány százassal lejjebb faragnom az árat. Maradjunk ennél, vagy szeretnétek a város többi részén is megnézni pár másik helyet?

Kiegyenesedtem, és elléptem Blake-től, hogy csatlakozzam Fionához. Tudtam, hogy minél távolabb kerülök Blake-től, annál tisztábban tudok gondolkodni.

– Döntöttem. Vágjunk bele!

*

– Új vagy a környéken?

Egy dús keblekkel megáldott, vörös hajú felszolgáló zökkentett ki a gondolataimból, amint elmerülten olvasgattam az e-mailjeimet. Két gőzölgő, crème brûlée lattét tett le elém.

– Valami olyasmi. Egy irodahelységet bérelek fent.

– Csúcs! Én már pár éve itt vagyok. A szüleimmel nyitottuk ezt a kávézót, de miután nyugdíjba mentek, már csak én maradtam és a legénység.

– Ejha, gratulálok! Nem tudtam, hogy te vagy a tulaj. – Már sokszor láttam itt, mióta feltérképeztem a környéket, valamint kellőképpen begyakoroltam az útvonalat a munkahelyemre. Oké, tulajdonképpen már alig vártam, hogy az irodába költözzünk, és a Mochából kiszűrődő ellenállhatatlan illatok rendre idecsábítottak.

– A legtöbben nem tudják. Eléggé meg szoktak lepődni, amikor a főnököt kéretik, és még mindig velem néznek farkasszemet.

Mindketten nevettünk, és kezet nyújtottam neki. – Erica vagyok.

– Simone. Ezt a ház állja.

– Szuper, köszönöm!

– Nincs mit. – Visszalibbent a pult mögé, olyan gömbölyded idomokkal, amilyeneket még én is megirigyelhettem volna. Simone egyértelmű kisugárzással bírt, és mindemellett fenséges lattét készített, úgyhogy nem lehetett egykönnyen elfelejteni. A körülöttem ülő vendégek végig követték a tekintetükkel, míg biztonságos takarásba nem került a pult mögött.

Liz átnyomakodott az ajtón, és azonnal megpillantott az asztalomnál.

– Hűha, eszméletlen színed van! – mondtam, és elámultam Liz bámulatos tehetségén, hogy a legkisebb erőbedobással is képes volt úgy festeni, akár egy igazi szupermodell. Még a tökéletes szőke bubifrizurája is valahogy sokkal világosabbnak tűnt a legutóbbi közös kávézásunk óta. Az én hajam csupán zilált kontyba volt összefogva, és a kedvenc szakadt farmeromban, valamint batikolt trikómban pompáztam, készen arra, hogy még a bútorok megérkezése előtt felsuvickoljam az irodát.

– Kösz! Barcelona fantasztikus volt! Egyszer neked is el kellene menned. A szüleim kibéreltek egy villát, és én gyakorlatilag egész nap a strandon süttetem a hasamat. Tökéletes, mennyei boldogság.

– Mesésen hangzik.

– És te mit csináltál? – A lattéjába kortyolt.

– Megkaptam a támogatást a vállalkozásomhoz, úgyhogy kerítettem egy irodahelyiséget, és most felújítok, és csapatot verbuválok.

– Szent ég! Gratulálok!

– Köszi.

– És milyen területre keresel embereket?

– Van pár új programozónk, de a marketingigazgatói pozícióba beletörött a bicskám. Eddig senkitől sem fogtam padlót, mégis sürgősen találnom kellene valakit. Már nem sokáig tudom csinálni a többi teendőm mellett.

– Ó, istenem, tudom, ki lenne a tökéletes ember! – Összecsapta a tenyerét, aztán izgatottan kotorászni kezdett a táskájában.

– Tényleg?

– A barátnőm, Risa. Az elmúlt pár nyáron egy marketingcégnél dolgozott. Velünk együtt végzett, és jelenleg épp munkát keres. Meg van őrülve a divatért. Imádni fogod!

Felvontam a szemöldökömet. Nem mintha én olyannyira rajonganék a divatért. Oké, igaz, hogy egy divathonlapot vezetek, de ez csak üzlet. A divat iránti megszállottság Alli osztályrésze volt, de mivel pont az ő helyére kellett kerítenem valakit, lehet, hogy a lány megérne egy próbát.

– Az üzleti partnerem helyére keresek valakit, aki New Yorkba költözött, szóval óriási felelősséggel és soványka kezdő fizetéssel járna. Nem mindenkinek lenne álmai melója.

Liz megrázta a fejét, láthatóan semmi sem szegte kedvét. – Tökéletesen hangzik! Beszélned kellene vele. Lehet, hogy abban tévedek, hogy valójában mit is keres, de azzal még nem ártunk senkinek, ha felveszed vele a kapcsolatot. Sohasem tudhatod.

Vállat vontam. – Rendben, de nem ígérhetek semmit, oké?

– Abszolúte. Barátnők vagyunk, de nem állunk olyan szuper közel egymáshoz, szóval, ha nem jön össze, nincs harag.

– Oké, király.

Míg vártam, hogy a mobilján átküldje az infókat, a gondolataim a rám váró tennivalókra kalandoztak – miket kell még csinálnom, mielőtt megnyitnánk a fenti üzletet.

– Tényleg örülök, hogy újra felvettük a kapcsolatot, Erica. – Liz kedvesen rám mosolygott visszarántva a valóságba.

– Én is.

– Míg távol voltam, sokat gondolkodtam azon, amit mondtál. – Az arckifejezése megváltozott, a vonásai ellágyultak. – Sokkal megértőbbnek kellett volna lennem az egész helyzettel kapcsolatban. Nem volt összehasonlítási alapom, szóval valószínűleg nem úgy reagáltam, ahogy kellett volna. Sajnálom, hogy nem én lehettem az, aki átsegített ezen az egészen, de mostantól szeretnék jobb barátod lenni. Persze ha még nem késő. – Miközben beszélt, önkéntelenül is lehalkította a hangját, annak ellenére, hogy a kávézót betöltötte a többi vendég hangos zsibongása.

– Persze hogy nem. Emiatt ne aggódj.

Elhessegettem a bocsánatkérését és a vele járó összes érzelmet, ami azzal fenyegetett, hogy a felszínre tör. Az egyik oka, amiért ekkorára nőtt a távolság közöttünk, ezeknek a nehéz napoknak a folytonos felemlegetése volt. Szerettem volna egy újabb esélyt adni a barátságunknak, de őszintén reméltem, hogy ez nem azzal fog járni, hogy valahányszor csak találkozunk, mindig újra kell élnem a múltamat.

– Ez már ezer éve történt, Liz. Továbbléptem, és nem akarok ezen rágódni. Pillanatnyilag kismillió más dologra kell koncentrálnom.

– Rendben. – Bólintott. – Nem tudom, hogy csinálod. Én el se tudnám képzelni, hogy egy vállalkozást vezessek. Azt se tudnám, hol kell kezdeni.

– Kétségkívül van egy tanulási folyamat, de azt hiszem, ez bármire elmondható. És milyen az új munkád? – Valószínűleg már elkezdett dolgozni a város egyik legnagyobb befektetési cégénél.

– Tulajdonképpen elég klassz, attól eltekintve, hogy jelenleg épp a táblázatok poklában senyvedek. De sokat tanulok, és igyekszem feltalálni magam. Azt hiszem, tetszik. Ráadásul egy rakás szexi férfi kolléga dolgozik a cégnél. Extra bónusz!

Elnevettem magam, emlékezve, hogy elsősként, amikor közös kollégiumi szobán osztoztunk, mennyire meg volt veszve a srácokért. Gyakorlatilag aznap éjszaka az ő töretlen pasi- és partiimádata vezetett oda, hogy azon az ominózus diákszövetségi bulin kötöttünk ki. Megráztam a fejem, megpróbálva kiverni Markot és a rettenetes emléket a fejemből.

Amióta nemrég fény derült a férfi személyazonosságára, aki megerőszakolt, azóta még elszántabban küzdöttem, hogy ne temessen maga alá a szörnyű emlék. Erősebb voltam, mint a fájdalom, amiben hagyott, és túlságosan is messzire jutottam ahhoz, hogy még mindig az ellopott ártatlanságomat gyászoljam.

– Egyszer szívesen megnézném az új irodádat – mondta.

– Jó ötlet, amint összekapjuk egy kicsit a helyet, muszáj lesz meglátogatnod. És ha már szóba jött, jobb, ha sietek. Holnap szállítják ki a bútorokat, és egy hosszú takarítással töltött éjszaka áll még előttem.

– Semmi gond. Jó volt újra látni!

– Téged is. – Elmosolyodtam, és egy gyors ölelésre a karomba zártam.

Felsiettem a második emeletre. Azóta nem láttam a helyet, amióta úgy döntöttem, hogy kibérelem. Izgatott voltam, hogy saját magam csinálhatom meg, még ha fülig koszos leszek is.

Az ajtónál megmerevedtem. A régi, ütött-kopott ajtó, ami még pár napja itt állt, szinte teljességgel felismerhetetlen volt. A fát fényes szürkére festették, az üveget homokfújt üvegre cserélték, középen a cég logójának átlátszó sziluettjével. Elfordítottam a kulcsot, lenyomtam a vadonatúj krómkilincset, és benyitottam.

Az eredeti padlót kijavították és lelakkozták, amitől most fényesen csillogott. A falakat és ablakokat mutatós fehér díszléc keretezte, ahol a mennyezettel összefutottak. Egy trendi ventilátor és megannyi még trendibb spotlámpa repítette a huszonegyedik századba a helyet.

Megragadtam a telefonomat, és felhívtam Fionát.

– Szia, Erica! – szólt bele.

– Van valami, amit szeretnél elmondani nekem?

– Hogy? Ó…

– Azt hittem, ezen már túl vagyunk. – Igyekeztem nyugodt hangot megütni, de mikor fogja már végre megtanulni, hogy tartsa távol Blake-et az üzletemtől?

– Erica, ő a bátyám. Mit csinálhattam volna? Segíteni akart valamit. Tudod, milyen.

Igen. Tudom, milyen. És tudom, milyen lehetetlen küldetés nemet mondani neki, pláne, ha a fejébe vesz valamit. Körbejártam a szobában, nem győzve álmélkodni, mennyire átalakult a hely, amióta utoljára láttam. Jobbat el sem tudtam volna képzelni. Már csak annyi a dolgom, hogy mentális térképet készítsek a bútorok elhelyezéséről. Blake minden mást elintézett helyettem. Ott egye meg a fene!

– Ami azt illeti, káprázatosan fest. Tökéletes!

– Tudom. Lopva benéztem, mielőtt visszaadtam neked a kulcsokat. Nagyszerű munkát végzett. Pont, ahogy elképzeltem. – A reakciómmal szemben tanúsított óvatossága teljesen eltűnt, az izgatottsága átsugárzott a vonalon.

Sóhajtottam, és toppantottam is. A fenébe, én is izgatott vagyok!

– Rendben, de azért még mindig haragszom rád – közöltem, mindennemű meggyőző erőt nélkülözve.

– Legközelebb meghívlak egy italra, és el is felejted.

– Általában több ital kell ahhoz, hogy felejtsek.

Nagyot nevetett. – Ezzel nem szállok vitába. Nos, élvezd az új irodádat. Gratulálok!

– Köszi, majd beszélünk.

A padlóra hajítottam a táskámat – tömve az immáron feleslegessé vált takarítószerekkel. Leültem a szoba közepére, keresztbe tettem a lábamat, és magamba szívtam a látványt. Az elmúlt pár hétben az üzlettel kapcsolatos minden apró lépés borzasztóan megterhelő volt, és Blake sohasem mulasztotta el még egy fokkal magasabbra tenni a lécet.

Ebben a pillanatban kinyílt az ajtó, és Blake jelent meg a küszöbön. A kezében egy üveg pezsgőt, egy takarót és egy barna zsákot tartott. A szája mindentudó mosolyra húzódott.

– Hogy van az én kedvenc főnököm?

– Nem panaszkodhatom – közöltem szenvtelen hangon, és felpillantottam a fölém tornyosuló impozáns alakra.

Kiterítette a plédet, leült, és megveregette maga mellett a helyet, hogy csatlakozzam hozzá.

– Mi ez az egész?

– Arra gondoltam, csaphatnánk egy irodai pikniket, hogy megünnepeljük az új irodát.

Elvigyorodott, kinyitotta az üveget, majd előhalászott két poharat a zacskóból, és megtöltötte pezsgővel.

A tekintetünk találkozott. Blake a hangulatomat fürkészte.

– Mérges vagy?

– Talán – füllentettem. Szerencsére, olyan elképesztő munkát végzett, hogy máris mindent megbocsátottam neki.

Felvonta a szemöldökét, mintha arra várna, hogy mit reagálok. Egy pillanatra elvesztem a szemében. A hosszú, tömött pillák alatt megbújó mogyoróbarna írisz képezte arcának központi részét, amely aggasztó rendszerességgel állította el a lélegzetemet. És az a markáns áll. A finoman lebarnult bőr, és az az ínycsiklandó ajak, amely rendre arra emlékeztetett, milyen szörnyű és csodálatos dolgokat képes megtenni velem. Órákig elnézném, és még mindig ugyanígy éreznék. Megszállottan és birtokolva. Még soha nem éreztem, hogy ennyire vágynának rám, még soha egyetlen élő ember sem bűvölt el ennyire. Blake egy káprázatos, őrjítő csomag volt, és én minden egyes porcikáját imádtam.

Sóhajtottam, reméltem, hogy nem tűnök olyan reménytelenül szerelmesnek, mint amilyennek éreztem magam. – Már megbarátkoztam a gondolattal, hogy tartós elmezavarban szenvedsz.

– Jó kislány. – Szemmel láthatóan megkönnyebbült, és széles mosolyt villantott rám.

Már alig vártam, hogy közelebb kerüljek hozzá, így készséggel elfogadtam a korábbi invitálást, és lehuppantam mellé a takaróra. Elvettem tőle a pohár pezsgőt, és belekóstoltam.

– Tetszik?

– Imádom! – Ahhoz képest, amilyen ellenérzésekkel viseltetett a hely iránt, mégiscsak volt némi elképzelése.

– Reméltem, hogy tetszeni fog.

– Mire ez a nagy pálfordulás?

Összevonta a szemöldökét. – Ezt hogy érted?

– Amikor megnéztük a helyet, elég egyértelművé tetted, hogy utálod.

– Természetesen azt szerettem volna, ha közelebb lennél hozzám. De ezt választottad. Te elfogadod az én elmezavaromat, ahogy fogalmaztál, én pedig elfogadom a te nyakasságodat.

Egy pillanatig rámeredtem. Nem igazán tudtam vitába szállni a jellemzésemmel. – Van aki, ezt már fejlődésnek mondaná.

Elmosolyodott, és a mosolyából arra következtettem, hogy eddig még soha senki nem jutott ilyen messzire vele. Nem beszéltünk róla, de Blake nem éppen az a fickó volt, aki gyakran köt kompromisszumot. Őszintén szólva egyikünk sem volt az a típus, de valahogy mégis mindig sikerült közös nevezőre jutnunk. Az iroda felújításával jócskán túllőtt a célon, de az, hogy elfogadta a döntésemet, már biztató lépés volt a jó irányban.

Csendben iszogattam a jéghideg pezsgőmet. A szobára csend telepedett. – Tudod, néha hagynod kellene egy kicsit küzdenem.

A homlokát ráncolta. – Te hallod, miket beszélsz?

– Igen, hallom. És tudom, hogy úgy soha nem fogok fejlődni, ha te mindig elintézel helyettem mindent, valahányszor csak kihívással szembesülök, vagy elkövetek egy hibát. Szükségem van ezekre a megmérettetésekre, különben csak lebegnék az általad teremtett fantáziavilágban, ahol minden gondom egy csapásra megoldódik, és soha nem lesz alkalmam megtudni, milyen egy saját céget vezetni.

Hangosan kifújta a levegőt. – Rendben. Mennyi beleszólást engedélyezel?

– Mi lenne, ha hagynád, hogy én kérjem a segítségedet, amikor szükségem van rá?

Megcsóválta a fejét. – Erre sosem kerülne sor.

Égnek emeltem a szememet, de részben igaza volt. Pokolian makacs tudtam lenni, és csak ritkán kértem segítséget.

– Hé. – Megfogta az államat, és maga felé fordított. – Büszke vagyok rád.

– Miért? Mert megkopasztottalak négymillió dollárral?

Felnevetett. – Ha ez is része volt a nagy tervnek, akkor igen, nagyon büszke vagyok rád, mert soha nem gondoltam volna, hogy ez lesz.

Akaratom ellenére elmosolyodtam. Mindent megtettem volna, hogy ne kelljen a pénzére támaszkodnom, és ezzel ő is tisztában volt.

– De komolyra fordítva a szót, ez egy nagy lépés. Szeretném, ha emlékeznél rá, hogy kiélvezted a pillanatot.

Pontosan ezt tettem. Blake jelenléte minden pillanatot megédesített. Ami azt illeti, alaposan megédesített. Blake képes volt mindent egy bizonyos fajta csodával felruházni, aminek köszönhetően önkéntelenül is megkérdőjeleződött bennem, hogy hogyan sikerült túlélnem az eddigi sivár és nyomorult létezésemet, mielőtt besétált volna az életembe, és mindent a feje tetejére állított volna.

– Emlékezni fogok. Köszönöm. – Közelebb hajoltam, és a szájára tapasztottam a számat.

A tenyerébe vette az arcomat, a nyelve finoman végigsiklott az ajkamon, incselkedve, hogy nyissam ki, majd lágy nyelvmozdulatokkal megmerítkezett bennem.

– Nem akarod megkérdezni, hogy mi van a papírzacskóban?

Egy leheletnyit visszahúzódtam. Még mindig kába voltam az illatától és az ízétől, és nehezen kaptam levegőt. Vadító, ápolt és maszkulin, egyedi Blake-aroma. Megfordult, és kipakolta a barna zacskó tartalmát. Kivett egy doboz epret, egy flakon tejszínhabot és egy kis üveg, ínyenc csokoládészószt.

– Mégis milyen piknik járt a fejedben?

Felemelte a csokiszószos üveget. – A lenti kávézóban a lattékra és az édességekre pazarolják ezt az isteni csokoládéöntetet. Azt hiszem, külön nem lehet megvenni, de amikor udvariasan elmagyaráztam nekik, hogy az új irodád felszentelése céljából a meztelen testedről fogom lenyalogatni, nagy kegyesen beleegyeztek.

Kuncogni kezdtem, miközben elképzeltem ezt a kissé valószerűtlen párbeszédet közte és Simone között. Blake lecsavarta a fedelét, és odanyújtotta nekem. Belemártottam az ujjam a csokiba, és a számba vettem. A csokoládé lágyan körülölelte a nyelvemet, az íze dekadens volt, fejedelmi, és a páratlan élményt csak fokozta a bizonyosság, hogy Blake rövidesen beváltja az ígéretét.

– Azt hittem, ellene vagy az irodai csintalankodásnak – mondtam.

– Ez a te irodád. Mások a szabályok.

– Amiket, látom, már bőszen alkalmazol is. – Újra belemélyesztettem az ujjam a csokiba, de mielőtt a számba vehettem volna, Blake fürgén bekapta, és csábítóan lenyalta.

– Vedd le a felsődet, és feküdj le.

Elvigyorodtam, és térdre emelkedtem, majd lassan lehúztam ujjatlan trikómat. – Ma nagyon parancsolgatós hangulatban vagyunk.

Kihúzott egy fekete selyemmaszkot a táskából, és a szemem elé kötötte. – Ez nem hangulat, bébi. Ez vagyok én. Jobb, ha az eszedbe vésed.

A lehelete a kulcscsontomat melengette. Visszatartottam a lélegzetemet, alig várva, hogy megérezzem a száját magamon, de ehelyett meglepődve tapasztaltam, hogy a keze felcsúszik a hátamon. Az ujjai sebesen kioldották a melltartómat, majd hallottam, ahogy az anyag pár centire mellettem landol. Csupasz mellel, a hűvös szobától dideregve, hirtelen tudatosult bennem kiszolgáltatottságom.

– Feküdj le, és ne kelljen még egyszer megismételnem!

Kiengedtem a levegőt, amit idáig benn tartottam, és a parancstól, valamint Blake hangjának élétől egyszeriben menthetetlenül elgyengültem. Az, hogy szembeszálljak az egyszerű, de erőteljes utasítással, mindössze egy távoli gondolat volt csupán, és hamar felülkerekedett rajta a vágy, hogy Blake átvegye az irányítást a testem fölött. Ahogy csak jólesik neki.

Engedelmesen a hátamra feküdtem, és a tenyeremet a takaró vaskos szövésű anyagára helyeztem, amely a bennem tomboló forrósághoz képest egész hűvösnek hatott. Kigombolta a farmeromat, lehúzta a csípőmön, és kis híján a szeméremcsontomnál állapodott meg.

Félig nyitott szájjal, forró csókokkal hintette be a hasamat, ami még jobban elakasztotta a lélegzetemet. Hüvelykujjával gyengéden kényeztetni kezdte a csípőmet, és én ívben megfeszültem, hogy még jobban érezzem.

– Szeretem ezt a részedet – duruzsolta. – A sok közül ez az egyik. A tested… Erica, annyira átkozottul szexi vagy!

– Érints meg.

– Tervezem, de nem akarom elsietni. Fejezd be a ficánkolást!

– De kínzol – nyöszörögtem.

Halkan elnevette magát. – Még a közelében sem vagyok.

És ezzel magamra hagyott, dühítő távolságra kerülve tőlem. A szobában lévő hidegtől ismét reszketni kezdtem. Vajon hová ment, és mit csinálhat? A köldökömbe csorgó első csepptől összerázkódtam. Egy keskeny sávot hintett el a mellemig, majd külön-külön megkerülte a mellbimbóimat, amelyek engedelmesen megkeményedtek a nem mindennapi érzéstől.

– Szereted az epret?

Elmosolyodtam a célzástól. – Igen.

– Helyes. Megetetlek eggyel.

Az alsó ajkamra helyezett egy szemet, és az eper zamatos íze csodálatosan elvegyült a csokoládé ízével. Kinyitottam a számat, de Blake úgy tartotta az epret, hogy ne érhessem el. Kinyújtóztam, hogy bekaphassam, míg végül hagyta, hogy belemélyesszem a fogamat. Megrágtam, és lenyeltem, kéjesen ízlelgetve az édes gyümölcsöt és az új élményt, hogy végre társíthatom a Blake és az ételek iránti megszállottságomat. Furcsa, de nekem a jóból sohasem elég, vagy esetünkben a sok jóból.

Váratlan csókot lehelt a torkomra, és finoman harapdálni kezdte a bőrömet. Elindult lefelé a kulcscsontom mentén, végig a mellem között. A nyelvével ráérős köröket írt le az egyik, majd a másik mellbimbóm körül. Lassú, bársonyos mozdulatokkal szívta és nyalta a testemet, a figyelmét egyetlen árva csupasz felület sem kerülte el. A lélegzetem is elakadt attól, ahogy a nyelvével sanyargatott, ahogy komótosan kiélvezte az időt, hogy a bőrömet tisztára nyalja. Amikor végzett, az egyik kezét becsúsztatta a farmerom alá, és megragadta a puncimat a máris teljesen átázott bugyimon keresztül.

– Most pedig meg foglak baszni, Erica. Akarod?

A lehelete lágyan megcsapta nedves mellbimbóimat, és libabőrös lettem, a bőröm szinte szikrázott az elektromos töltéstől, ahogy Blake válogatott tantaluszi kínokban részesített.

Egy hangos igenlő nyögéssel feleltem, miközben úgy markoltam a takarót, hogy a kezem csaknem belefehéredett. Készen rá, hogy bármelyik pillanatban robbanjak, elengedtem a plédet, és Blake selymes hajába fúrtam a kezemet, szorosan a mellemnél tartva a száját. Gyengéden beleharapott kőkemény bimbómba, és én felsikoltottam.

Megfogta a csuklómat, és a fejem fölé feszítette. – Ne mozdulj.

Ismét zacskózörgés hallatszott, majd Blake valamilyen selymes anyaggal összekötözte a kezemet, olyan erősen megszorítva, hogy kétség nem fért hozzá, innen nincs az ficánkolás, ami kiszabadíthatna.

A derekamtól lefelé is levetkőztetett, és mielőtt a saját testével betakart volna, még hallottam, ahogy a ruháit a lábam mellé a földre hajítja.

Csavargatni kezdtem a csuklómat, de a próbálkozásom értelmetlen erőfeszítésnek bizonyult, mert a béklyómból önerőből semmiképpen sem szabadulhattam. A szívem szaporább ritmust vett fel, a pánik kezdett elharapózni rajtam. Ezt egyszer már megcsinálta velem, amikor kiszolgáltatottan hagyva képtelen voltam megmozdulni vagy akár csak megérinteni őt. Azt a bilincset könnyebb volt elszakítani, de ez sziklaszilárdan tartott. Nem láttam Blake-et. Sötét volt, és én védtelen voltam. A szívembe jéghideg félelem kúszott, s a legsötétebb rémálmommal váltotta fel Blake-et.

– Blake. – A hangom egyenetlenül hullámzott, megfertőzte a nyugtalanság, amely egyre hatalmasabbra duzzadt bennem. Nem voltam biztos benne, hogy meg tudom csinálni.

Blake keze a szívem fölött pihent, a mellkasom hevesen liftezett, ahogy összevissza kapkodtam a levegőt.

– Ssss, bébi. Vigyázok rád – dörmögte.

Meleg testével betakarta az enyémet, és gyengéd, szerelmes csókot lehelt a számra, lecsillapítva minden félelmemet. Megcsókolta az államat, majd a nyakamat, közvetlenül a fülem alatti érzékeny bőrfelületen.

– Érzel engem? Én vagyok az, bébi. Mindig is én leszek.

A szavaira a testem elernyedt alatta. Ökölbe szorult kezem kiengedett, és minden figyelmemmel Blake érintésére fókuszáltam. Még soha senki nem ért így hozzám. Mint aki még nálam is jobban ismeri a testemet.

A pánik lassan alábbhagyott, fokozatosan elült, ahogy újra felismertem a testét, ahogy a hangja ismét visszahozott a jelen pillanatba. A mi pillanatunkba.

– Egész nap merevedésem volt, amikor így elképzeltelek. Van fogalmad róla, milyen nehéz így dolgozni? A szűk kis testeddel a fejemben, ahogy reszketve várja, hogy magamévá tegyelek?

Lépésről lépésre a testem fokozatosan életre kelt, amint a keze és a szája magának követelt. Sürgető érintések, forró, nedves csókok. Minden mozdulatából, minden cselekedetéből ő beszélt hozzám. A csípőm a csiklómat masszírozó ujjainak ritmusára kőrözött, besiklottak nedves nyílásomon, be egészen mélyre, csábító ízelítőként arra, ami következik.

Minden idegszálammal az érintésre koncentráltam. Hangosan ziháltam, azon tűnődve, meddig bírom ki még így. Istenem, ez a férfi imád kínozni!

– Jól vagy? – Finoman átfogta a csuklómat, és pihekönnyű érintéssel végigsimított a karom belső felén.

Igyekeztem felrázni magam a gyötrelmes sóvárgásból, hogy átgondolhassam a kérdést. Visszapillantva, a pánik most oly távolinak tűnt. Semmi másra nem tudtam gondolni, csak az édes elkerülhetetlenre, hogy végre magamban tudhatom.

– Több mint jól. Ne hagyd abba!

Szétterpesztette a lábamat. A nyílásomba illesztette magát, majd belém nyomult, olyan lassan és kimérten, hogy kis híján az őrületbe kergetett. Visszatartottam a lélegzetemet, amíg tövig nem merült belém, és hatalmas hímtagjával teljesen kitöltött. Szenvedélyesen megcsókolt, és én a következő lélegzetemet belőle merítettem, amikor óvatosan lejjebb eresztette a csípőjét, arra emlékeztetve, hogy milyen mélységekben képes birtokolni. A lehető legtöbb értelemben. Felnyögtem, az ereimben lángoló tűz a lábujjam hegyétől a fejem búbjáig felmelegített, és én automatikusan köré záródtam, az egyetlen módon, amit ismertem. A combjára kulcsoltam a bokámat, buzdítva, hogy ne hagyja abba, a kín, hogy mozogjon bennem, már-már elviselhetetlen volt.

A derekam alá csúsztatta a kezét, le a fenekemig, hogy megvédjen a kemény padlótól, ahogy belém vágja magát. Szaggatottan pihegtem, a megkönnyebbülés és eksztázis furcsa elegye kavargott bennem.

Blake egy határozott lökéssel belém döfte magát, majd egyenletes ritmust diktálva mozogni kezdett bennem. Két csók között a fülembe mormogta: – Szeretlek, bébi. Az, hogy benned vagyok… így. Hogy irányíthatom az élvezetedet. Szükségem van erre!

Elsuttogta, hogy miket szándékozik tenni velem, hogy hogyan él meg minden pillanatot, amikor bennem van, hogy örökké velem marad, hogy soha ne felejtsem el, milyen érzés, ha szeretnek.

– Blake, ó, istenem! – Semmi más nem létezett, csak a hangja a fejemben és a rendíthetetlenül alámerülő farka bennem. Semmi zavaró körülmény, csak a kegyetlen, vad szenvedély, ahogy a testemet birtokolja. A szám remegni kezdett, amint a feszültség a tetőpontjára hágott.

– Ez az! Most pedig hangosan és keményen fogsz élvezni, hogy bemutass a szomszédoknak.

Az egyik kezével magasan a fejem fölé feszítette a karjaimat, a másikkal megragadta a csípőmet. Aztán pár centivel megemelt a földről, és olyan durván hatolt belém, hogy a farka elérte azt a bizonyos kis pontot bennem, amitől a feketeség mögött egyszeriben minden elfehéredett.

Blake neve artikulálatlan üvöltéssel hagyta el a számat. A szemem előtt színek kavalkádja robbant, a testem görcsösen Blake köré záródott, és a remegés lényem legmélyéig hatolt.

– Jesszusom, Erica… Basszus, pontosan így!

Az utolsó pár lökésre a lábujjaim önkéntelenül is felkunkorodtak, ahogy mindketten egyszerre élveztünk. Egy utolsó hangos hörgéssel elkapta a derekamat, és belém temette az arcát.

Rám rogyott, a teste csatakos volt, égett a láztól. Újból csavargatni kezdtem a csuklómat, szerettem volna megérinteni, lecsillapítani az utósokk hatása alatt. Blake szakavatott kézzel kioldozott, szabaddá téve a kezemet. Amikor levette a maszkot, hunyorogtam a szobát elöntő fényben.

Blake arca nyugalmat tükrözött, de a szeme sötéten, komolyan fénylett. Áhítattal vegyes tisztelettel simogatta az arcomat, és miközben mindketten igyekeztünk némi levegőhöz jutni, gondosan félresimított pár hajtincset az arcomból.

– Hiányzott a szemed. Legközelebb látni akarom. Minden egyes percben, miközben veled szeretkezem. Egészen a legvégéig. Azt akarom, hogy lásd, mit teszel velem!

Második fejezet

– Imádom a divatot!

Efelől szemernyi kétségem sem volt. Karcsú, fekete, átlapolós fazonú dizájnerruhájában és a hozzá passzoló méretes tűsarkújában – amiben nálam garantált az orra bukás – Risa Corvi tökéletesen volt összerakva. Sőt már-már túlságosan is. Nem volt meg benne az a veleszületett báj, amely Allit jellemezte, ugyanakkor minden a helyén volt. A vállig érő koromfekete hajától kezdve egészen a makulátlan francia manikűrjéig.

Alapos karbantartáson eshetett át. Fogadok, hogy a szemöldökét is mérnöki pontossággal szedette ki. Valószínűleg lenne mit tanulnom tőle – sajnos. Átfutottam az önéletrajzát. Egy kezdőhöz képest elég lenyűgöző munkákkal dicsekedhetett, bár még mindig szkeptikus voltam, hogy egy barátom barátját vegyem fel.

– Azt látom. Mesélj egy kicsit a kampányokról, amikben dolgoztál.

Risa előhúzott egy hatalmas dossziét, amiben minden egyes projekthez tartozó nyomtatott anyag külön szekciót képezett. Az oldalak tökéletesen áttekinthetőek voltak, és a tartalmukat illetően is hasonlóan letisztult és professzionális benyomást keltettek. Egy rakás stock fotóról bazsalygott megannyi hamis és tökéletes mosolyú modell, mivel a nyugdíj-előtakarékossági számlájuk ennyire elképesztően boldoggá tette őket. Az ötlet eléggé elcsépelt volt, és meg sem közelítette a mi arculatunkat.

– Ez remek, Risa. De, hogy őszinte legyek, ez mind nagyon konvencionális. Mi sem zárkózunk el a hétköznapi viselettől, de emellett szeretnénk némi élt is belevinni, amivel egy fiatalos, exkluzív, és trendi márkát teremthetünk.

– Teljesen megértem. Ők túlságosan is a biztosra mentek. Sajnos a megrendelő igényei miatt az én kezem is meg volt kötve, de a Clozpinnel már sokkal több irányt fedezhetnénk fel. Tudod, csinálhatnánk például egy kissé provokatív, vezető divatmárkát, klasszikus, elegáns elemekkel. Egyszerű, de szexi.

Elég meggyőző tud lenni, de vajon a megvalósításban is ilyen ügyes? Az ujjaim között átpörgettem a portfólió maradékát, és egy hosszú másodpercig csendben tanulmányoztam az arcát.

– Hogy viszonyulsz a saleshez és a kapcsolatépítéshez? A pozícióval járó talán legfontosabb feladat, hogy képes legyél új ügyfeleket szerezni. Lehet imádni a divatot, de tudni kell eladni is.

– Egyetértek. De elég nehéz eladni valamit, amit nem imádsz. Én képes vagyok eladni a szolgáltatásunkat, és ha ez az esti rendezvények miatti túlórákkal jár, részemről abszolúte rendben van.

Hátradőltem a székemen, és mérlegeltem a szavait. Kiéhezett. Ez vitathatatlan. Az elmúlt pár hét során senki sem tanúsított ilyen fokú szenvedélyt, mint amivel ő öt perc alatt lehengerelt.

Még nem alakult ki igazi irodai kultúránk, szóval fogalmam sem volt, hogyan jönne ki Siddel és az új informatikus csapatával. De ami még ennél is fontosabb, hogyan jönne ki velem? Az óra ketyeg, kezdenünk kell valamit az újonnan támogatott cégünkkel, és muszáj döntést hoznom. Itt helyben felvenni kissé elhamarkodott lépésnek tűnt, de gyakorlatilag tökéletes volt.

Mély lélegzetet vett. – Figyelj, én megértem, hogy ez a te gyereked, Erica. De nekem olyan embernek tűnsz, akivel nagyszerű lenne együtt dolgozni, és akitől sokat tanulhatnék. A döntés természetesen a te kezedben van, de én tényleg szeretnék ennek a csapatnak a tagja lenni.

Sötétkék szemét az enyémbe fúrta, kétségkívül arra várt, hogy feltegyem a következő interjúkérdést.

– Elégedett vagy a fizetéssel?

– Teljes mértékben. – Megadóan feltartotta a kezét.

Valami oknál fogva még mindig húztam az időt, és szórakozottan a tollam végét kattintgattam, noha a döntés már megszületett. – Rendben.

– Rendben?

– Vágjunk bele.

Hatalmas mosoly terült szét az arcán. – Komolyan? Ó, istenem, nem fogod megbánni!

Felálltam, és amikor kezet ráztunk, a keze egy hangyányit remegett az enyémben. Nahát, ennyire ideges lett volna?

– Hétfőn már kezdhetsz is. Miután megjöttél, megcsináljuk a papírmunkát is.

– Fantasztikus! Nagyon köszönöm! – Olyan széles mosoly ült ki az arcára, hogy egy ideig biztos nem tudja levakarni. Az fix.

*

Alli kinyújtóztatta magát mellettem a takarón, míg én kitartóan hajigáltam a kenyérgalacsinokat a tóban várakozó kacsáknak. A park csak pár háztömbnyire volt a lakásomtól, és egy ilyen kellemes, meleg napon, mint a mai, a hely gyorsan megtelt családokkal, turistákkal és hozzánk hasonló lébecolókkal. A munkámat hamar lezavartam, hogy minél előbb fel tudjam venni Allit, és úgy döntöttünk, hogy a hosszú hétvégi itt-tartózkodásának első napirendi pontja egy kis napfénnyel való feltöltekezés lesz.

– El is felejtettem, mennyire szeretem az itteni nyarakat. – A tekintete elrévedt, mintha gondolatban valahol egészen máshol járna.

– Hiányzik még Boston?

Alli a könyökére támaszkodott. – Azt hiszem, igen. New York, akár egy óriási örvény, egyből magába szippant. Néha nehezemre esik elképzelni, hogy máshol is élhetnék, de be kell vallanom, hogy most kimondottan élvezem a levegőváltást. Már nagy szükségem volt egy kis pihenésre.

Az elmúlt néhány hét mindkettőnk számára az újraalkalmazkodásról szólt. Miután három évig közös kollégiumi szobán osztoztunk, a közénk ékelődő kétszáz mérföld alapos próba elé állította a barátságunkat. Mégis, mélyen legbelül tudtam, hogy a távolság önmagában soha nem lesz képes lerombolni azt, amit mi ketten felépítettünk.

– Az biztos. Valami hír Heathről?

– Jól van.

– Azt hittem, meglátogatod, úgy értem, tudod, helyettem. – Persze örültem, hogy nem tette. Miután beszámoltam neki, mi minden történt köztünk Blake-kel, illetve, hogy Mark szinte a semmiből bukkant elő, arra jutottunk, hogy ideje személyesen is találkoznunk.

– Elsők a barátok, kisanyám. – Elmosolyodott, és szeretetteljesen belém bokszolt.

A kedves gesztust a háta közepére omló, kócos fürtök közé irányzott kenyérgalacsinokkal toroltam meg.

– Meg fogod látogatni Los Angelesben?

– Nem. Szüksége van egy kis időre, és őszintén szólva nekem is szükségem van rá. Végre megtaláltam a helyemet, és a költözés furcsamód felszabadítóan hatott. Heathnél minden napom úgy telt, mintha szüntelenül rá várnék. Most végre képes vagyok úgy élni a saját életemet, hogy egyfolytában rajta vagy magunkon rágódnék.

Bólintottam, nagyon is jól tudtam, hogy egy induló párkapcsolatban milyen fontos lehet a függetlenség megőrzése. Nekem is véget nem érő küzdelem volt Blake-et három lépés távolságra tartani magamtól, jóllehet a másik oldalról semmire sem vágytam jobban, mint hogy bevackoljam magam a hiperkontrollált világának biztonságába. Blake világa talán biztonságot nyújtott, de nem mindig a valóságot tükrözte.

– Ez érthető. Mikor jön vissza a rehabból?

– Még egy hónap. Nem tudom biztosan.

– Utána hogyan tovább? Ott folytatjátok, ahol abbahagytátok, és megpróbáljátok újra?

– Azt hiszem. Nem köteleződtünk el egymás mellett, de… – Visszafeküdt, és a fölénk terebélyesedő fákra meredt.

– Mi az?

– Én csak… hiányzik. Ennyi.

Nem szóltam semmit, nem akartam befolyásolni. Szenvedett, hogy nem lehetnek együtt, ennek ellenére még mindig nem voltam meggyőződve arról, hogy Heath való hozzá. Még ha Blake kisöccséről volt is szó.

– Néha mást sem hallok, csak hogy az emberek ítélkeznek felettünk.

Összehúztam magam, imádkozva, hogy nehogy olvasson a gondolataimban vagy az arckifejezésemből.

– Mint például, hogy mi a fenének fecsérlem az időmet egy ilyen alakra? A barátaim, még te is, mind úgy gondoljátok, hogy egy igazi bajkeverő. Oké, belátom, vannak problémái. De akkor sem mondhatok le rólunk! Megérdemel még egy esélyt. – Sietve letörölt egy könnycseppet, mielőtt esélye lett volna lehullani.

Lefeküdtem mellé a plédre, és vártam, hogy összeszedje magát. Amikor rájöttem, hogy Heathnek drogproblémái vannak, a hír kisebbfajta sokként ért. Ugyanakkor nem hunyhattam szemet afelett, hogy milyen reménytelenül szerelmesek egymásba. Még soha nem láttam Allit ilyen boldognak, és ez Heathnek köszönhető. Reméltem, hogy Alli is ugyanezt váltja ki belőle, és ez elég lesz ahhoz, hogy képes legyen megszabadulni a függőségétől, ami végleg lerombolhatja az esélyüket a közös boldogságra.

– Alli, én törődöm veled, és azt akarom, hogy boldog legyél. Ha túlságosan kritikusnak tűnnék, az nem azért van, mert Heath értékeit kérdőjelezem meg, hanem mert aggódom érted. Higgy nekem, én már csak tudom, hogy egyetlen ember vagy kapcsolat sem lehet tökéletes. Heathnek vannak gondjai, de még nincs veszve semmi. Ebben biztos vagyok.

Felém fordította a fejét, és halványan elmosolyodott.

– Köszönöm.

– Ha képes összeszedni magát, még működhet a dolog. Csak légy okos. Ennyit kérek.

Elnevette magát. – Igyekszem. De azt hiszem, ha szerelmes vagyok, az eszem csúful cserbenhagy.

– Talán ez a kis szünet jót fog tenni. Értelemszerűen neki is végig kell gondolnia a saját dolgait, de most mindkettőtöknek lesz elég időtök rá, hogy kívülről tudjátok szemlélni a kapcsolatotokat, anélkül hogy túlzottan magába szippantana.

– Igazad van. Máris sokkal tisztább fejjel tudok gondolkodni, minél több időt töltünk külön. – Nagy levegőt vett. – De ennyi bőven elég is volt rólam és a problémáimról. Mi van veled és Blake-kel? Még mindig az őrületbe kerget?

– Te is tudod.

– Jó vagy rossz értelemben?

– Mindkettő, de dolgozunk rajta.

Rám vigyorgott. – Azt hiszem, Blake megtalálta benned a foltját.

– Hogyhogy?

– Igen. Biztos vagyok benne, hogy nem veszed be az összes maszlagját. Valószínűleg Mr. Milliárdos Szoftver szépfiúnak gőze sincs arról, hogy mit kezdjen olyasvalakivel, aki rendesen helyre rakja.

Elnevettem magam a felvázolt képre. Lehet, hogy igaza van. Nem sok embert tudnék elképzelni, aki ilyen kihívások elé állítaná Blake-et, mint én. Igaz, ezt nem sportból űzöm, csupán önvédelemből. Mégis, ez az állandó birkózás mindkettőnket az őrületbe kerget. Többnyire jó értelemben.

– Nem hagyja, hogy eltunyuljak, és nagy eséllyel ő is ezt mondaná rólam. Soha nincs egy unalmas percünk sem, az biztos. – Magamban elmosolyodtam, és a szívem ugrott egy szaltót Blake-re gondolva. Blake tele volt kihívással. Soha nem tudtam, mit várjak el tőle, de ez volt a kapcsolatunk azon része, amiből mégsem tudtam eleget kapni. A folytonos hajsza, a viták, és amikor a helyzet úgy hozta, az édes behódolás.

– Oké, olyan képet vágsz, hogy mindjárt émelyegni kezdek.

Nagyot nevettem. – Bocsi.

– Semmi gond. Csak keserű és magányos vagyok. Egyébként meg állj a sarkadra. Tudom, hogy azt fogod tenni, de ezek a Landon-típusú fickók átkozottul meggyőzőek tudnak lenni.

Egy pillanatig nagyon komolynak tűnt, aztán széles mosoly terült szét az arcán, és mindketten nevetésben törtünk ki.

*

Néha még mindig képes voltam elképedni, amikor átléptem az új iroda küszöbét. Az egész helyiség fantasztikusan festett a különleges rejtett megvilágításokkal, és a topkategóriás, hajszálvékony laptopokkal. Sid a csapatunk két legújabb tagja mellett ült. Az asztalnak támaszkodtam, ahol teljes erőbedobással dolgoztak. Abbahagyták, amit csináltak, és felpillantottak.

– Mi újság, fiúk?

Chris kábé egy tízessel volt idősebb nálunk. Nem ez volt az első start-upos munkája, így bírt némi tapasztalattal, aminek a legtöbben híján voltunk. Erős testalkatú srác volt, élénkvörös, göndör hajjal, ami egészen a válláig ért. Az elmúlt heti öltözékét tekintve egyértelmű vonzódást tanúsított a hawaii ingek iránt.

A spektrum másik végén ott volt James, elkötelezett dizájnerünk és weboldalfejlesztőnk. Egy teljesen más állatfajta volt. Hullámos, majdnem fekete hajával, lebarnult bőrével és élénk kék szemével ő volt messze a legbarátságosabb és legszociálisabb csapattagunk. Az ingéből kikandikáló tetoválása enyhén rosszfiús imázst kölcsönzött neki, ami semmit sem vont le vonzó, atletikus külleméből.

– Jó reggelt, Erica! – Rám villantott egy ragyogó mosolyt, ami merőben váratlanul ért.

Visszamosolyogtam, meglepett, hogy ilyen korán reggel ekkora lelkesedéssel fogadnak. Jó választás volt, gondoltam.

Sid nagyot sóhajtott, láthatóan nem osztozott James reggeli derűs jókedvében. – Próbálunk kidolgozni egy tervet a frissítések lefuttatására, amikről már beszéltünk, de egy csöppet megnehezíti a dolgunkat, hogy egy rakás szarházi a nap huszonnégy órájában folyamatosan azon ügyködik, hogy hogyan tudna betenni nekünk, és teljesen ellehetetleníti az internetkapcsolatunkat.

– Uh, ó… – Egy kicsit összébb húztam magam, fogalmam sem volt, technikailag hogy fogjuk megoldani ezt a problémát anélkül, hogy a Blake-féle varázsszert bevetnénk. Blake bosszantóan keveset árult el az M89 szervezettel való kapcsolatáról, de akármivel dühítette is fel őket ennyire, ezek a fickók nem fogják egykönnyen feladni.

– Mindenképpen megoldjuk. Ne aggódj emiatt. – Morcosan a monitorra tapadt, és bizonyos időközönként lefirkantott valamit a jegyzetfüzetébe.

– Segíthetek?

– Nem.

A válasza olyan kurtára sikeredett, ahogy vártam. Annak a Sidnek, akit én ismertem, a kissé zűrzavaros alvási ritmusával és az ennek köszönhető morózus hangulatával, egy kihívás reggel tízkor teljességgel elfogadhatatlan volt. Égnek emeltem a szememet, és észrevettem, hogy James vigyorog.

– Majd tudósíts a fejleményekről. – Elengedtem az asztalt, és eltűntem a kínai falam mögött, ami az irodámat hivatott elválasztani a helyiség többi részétől. A hatalmas szoba és a költségek miatt úgy döntöttem, lemondok a saját, szeparált iroda nyújtotta privát szféráról, és hálás voltam Blake-nek, hogy a kis titkos felújítási akciója során figyelembe vette a kívánságomat. Ahhoz eléggé el voltam szigetelve, hogy a munkámat nyugodtan végezhessem, de bármikor be tudtam kapcsolódni, ha felvetődött valami. Ráadásul hamarosan Risa is csatlakozni fog hozzánk, és több mint valószínű, hogy rendszeresen kell majd kommunikálnunk. Legalább mi ketten közös nyelvet beszélünk.

Amikor abbahagyták a trécselést, skype-oltam Sidnek, hogy jöjjön be hozzám. Beslattyogott, hórihorgas alakja az íróasztalom fölé tornyosult. Lehuppant a velem szemközti székre.

– Mi ez a hozzáállás, Sid? Mind egy csónakban evezünk, nem?

– Ezt én is tudom, de kezd elegem lenni abból, hogy folyton csak lyukakat tömögetek egy süllyedő hajón.

– Süllyedünk?

Sóhajtott. – Nem. De az, hogy állandóan csak sérüléseket foltozunk, és próbáljuk helyrehozni az okozott károkat, miközben már rég az új fejlesztéseket kéne futtatnunk, egy idő után kibaszottul frusztráló tud lenni, Erica!

Megkövülten dőltem hátra a székemen. Sid csak ritkán káromkodott, szóval eléggé ki lehetett rojtosodva az idegrendszere. Amikor nálam pattan el a húr, én kisírom magam a szobám csendjében, vagy megszállott produktivitásba fordítom a mérgemet. Amikor Sid idegei mondják fel a szolgálatot, mindenki szenved körülötte.

– Mit csináljunk? Szeretnék segíteni. Csak nincs ötletem, hogyan, Sid.

– Beszélj a pasiddal. Neki nincs mindenre kész válasza?

– A legtöbb esetben igen. De erre még neki sem létezik varázspirulája. Tanácstalan vagyok.

Blake stratégiája eddig abban merült ki, hogy tegyük az oldalt maximálisan áthatolhatatlanná. Mivel visszautasítottam, hogy a programozói teljesen átvegyék tőlünk az oldalt, a felelősség Sid nyakába szakadt. Most James és Chris osztozott a terheken.

– Alapszinten meg tudom bütykölni. De valamikor muszáj lesz az egészet újracsinálni, hogy a jövőben szélesebb körben is növekedni tudjunk. Szerintem érdemesebb lenne ezen dolgozni az állandó tűzoltás helyett. Akkor legalább egy biztosabb alappal dolgozhatnánk, mert egyértelmű, hogy a közeljövőben permanens támadásoknak leszünk kitéve.

– Sid, megijesztesz. Újraépíteni az oldalt az alapoktól kezdve? Kell lennie más megoldásnak! Hatalmas a nyomás marketingoldalról.

– Nem azért vagyok itt, hogy azt mondjam, amit hallani akarsz. Javaslom, beszélj Blake-kel. Bármit is csinált, amivel ezt az egész lavinát elindította, tudnia kell, hogyan hozza helyre, mert én nem erre jelentkeztem.

Sid válaszától úgy éreztem magam, mintha gyomorszájon vágtak volna.

– Oké, mi lenne, ha mára végeznétek, és kaptok a fiúkkal egy szabadnapot. Holnapra kipihenhetitek magatokat, és remélhetően én is kész leszek a válaszokkal.

Igyekeztem, hogy a hangom nyugodt maradjon, bár a legszívesebben a képébe vágtam volna, hogy az isten szerelmére, nőjön már fel! Minden munka kihívással jár. A tulajdonosi feladatok oroszlánrészét én vállaltam, neki csak azzal a résszel kellett foglalkozni, amit amúgy is szeretett – a programfejlesztéssel. Most mégis úgy ágál, mintha az egész világ összeesküdött volna ellene. Oké, igaz, hogy egy kis kompánia tényleg összeesküdött ellenünk, de akkor is túldramatizálja a dolgot.

Fújtatott, és kimasírozott az álirodámból. Odadörmögött valamit a többieknek, aztán visszazuttyant a székébe.

Elmosolyodtam. Mélyen legbelül Sid pontosan olyan önfejű volt – soha nem adta fel –, mint én. Ebben egy húron pendültünk.