BORÍTÓSZÖVEG

Otfried Preussler, a Torzonborz-trilógia és A kis szellem alkotójának újabb kedves regénye a Kolibri Klasszikusok sorozatban.

A kis boszorka sajnos még csak százhuszonhét esztendős, ezért a nagy boszorkák nem fogadják be maguk közé. Ezért úgy dönt, ha már nagy nem tud lenni, legalább jó lesz. Ezzel az elhatározással izgalmas és mulatságos kalandok sora veszi kezdetét...

Otfried Preußler: A kis boszorka

A fordítás az alábbi, felújított kiadás alapján készült:

Otfried Preußler: Die kleine Hexe

Illustrations by Winnie Gebhardt, coloured by Mathias Weber

© 1957, 2013 by Thienemann in

Thienemann-Esslinger Verlag GmbH, Stuttgart

Fordította Nádori Lídia

Szöveg © Otfried Preußler, 1957, 2013

Illusztráció © Winnie Gebhardt, 1957

Magyar fordítás © Nádori Lídia, 2016

Magyar kiadás © 2016 Kolibri Gyerekkönyvkiadó, Budapest

A Kolibri Gyerekkönyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja

ISBN 978-615-5591-73-0

Felelős kiadó a Kolibri Gyerekkönyvkiadó ügyvezetője

Szerkesztette Orosz Anett

Felelős szerkesztő Balázs Eszter Anna

A szöveget gondozta Györke Mária

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

A borítót az eredeti felhasználásával tervezte Tillai Tamás

A rajzokat színezte Mathias Weber

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

The translation of this work was supported by a grant from the Goethe-Institut which is funded by the German Ministry of Foreign Affairs.

TARTALOM

A kis boszorka bajba kerül

Juhhéj! Itt a Walpurgis-éj!

A kis boszorka bosszút forral

Egy seprűt kérek!

A fogadalom

A forgószél

Gyerünk, fiacskám!

Papírvirágok

Kemény lecke

Pénteki vendégek

A megbabonázott ünnepség

A gesztenyeárus

Hét szoknyánál jobb

Hóember, hóember, hóból van a lába

Na, mibe fogadjunk?

Erdei farsang

A tekebajnok

A pórul járt fészekrablók

A boszorkánytanács előtt

Az nevet, aki utoljára nevet

Volt egyszer egy kis boszorka. Azért mondom, hogy kicsi, mert történetünk idején még alig töltötte be a százhuszonhetedik évét, márpedig a boszorkányoknál ez zsenge kornak számít.

Az erdő mélyén állt egy ház, igaz, nem volt valami nagy, a kis boszorkának azonban bőségesen elegendőnek bizonyult. Nem is kívánt magának ennél szebb boszorkaházat: volt csodaszép, vihar tépázta teteje, ferde kéménye, meg repedt üvegű ablakai. Kemence is volt a ház sarkába építve, ez nem hiányozhatott, nélküle nem is lett volna igazi boszorkaház a kis boszorka háza.

A kis boszorkával élt beszélő hollója, Abraxasz. De nem akármilyen holló volt ám! Nemcsak annyit tudott mondani, hogy „Jó reggelt!”, meg „Jó estét!”, mint a többi közönséges holló, akik az emberek nyelvét utánozzák, hanem mindent, de mindent ki tudott fejezni emberi szavakkal. A kis boszorka azért is nagyra tartotta Abraxaszt, mert igen bölcs madár volt, és mindenről kerek perec megmondta a véleményét.

A kis boszorka naponta majd hat órán át gyakorolta a boszorkánymesterséget. Ismeritek-e a közmondást: „Nem boszorkányság”? Arra mondják, amit könnyű megcsinálni. Ebből is látszik, hogy a boszorkányság bizony nehéz mesterség. És aki vinni akarja valamire, nem lustálkodhat. Először a kisebb boszorkánytrükköket kell megtanulnia, később pedig a nagyobbakat. Oldalról oldalra haladva kell tanulmányoznia a Boszorkányok kézikönyvét, egyetlen feladatot sem hagyhat ki belőle.

Még csak a kétszáztizenharmadik oldalnál tartott a kis boszorka, épp az esőcsinálást gyakorolta. Ült a kemencepadkán, ölében tartotta a Boszorkányok kézikönyvét, és varázsolt. Abraxasz mellette ült, láthatóan elégedetlenül.

– Az a feladat, hogy esőt csinálj – károgta szemrehányón –, és erre mit művelsz? Először fehér egerek potyognak az égből, másodszor békák, harmadszor fenyőtű! Most már aztán lássunk igazi, rendes esőt!

A kis boszorka nekigyürkőzött, hogy negyedik próbálkozásra igazi, rendes esőt csináljon. Felhőt dagasztott az égen, közelebb intette, és mikor a felhő éppen a feje fölé ért, így kiáltott:

– Ess, eső, ess!

A felhő kiszakadt, és csepegni kezdett belőle – az aludttej.

– Aludttej?! – rikácsolta Abraszax. – Neked nincs ki a négy kereked! Mi fog még esni ebből a felhőből? Ruhacsipesz? Vagy patkószeg? Legalább kenyérmorzsa lenne, vagy tudom is én, mazsola!

– Úgy látszik, összegabalyodott a nyelvem, miközben a varázsigét mondtam – pironkodott a kis boszorka. Nem először fordult elő vele, hogy félresikerültek a dolgai. De négyszer egymás után – ez már neki is sok volt.

– Még hogy összegabalyodott a nyelved! – sápítozott Abraxasz. – Megmondom én neked, miért történik ez. Szétszórt vagy, kisasszony! Ki tudja, mi mindenen jár az eszed varázslás közben! Így nem is csoda, hogy elrontod. Jobban oda kellene figyelned!

– Így gondolod? – kérdezte a kis boszorka. Aztán hirtelen összecsapta a Boszorkányok kézikönyvét. – Igazad van! – szólt mérgesen. – Valóban nem figyelek eléggé. És tudod, miért? – Villámokat szórt a tekintete. – Mert dühös vagyok!

– Dühös? – kérdezett vissza a holló. – Aztán miért?

– Azért vagyok dühös, mert ma van Walpurgis-éj, a legnagyobb boszorkányszombat. Ma minden boszorkány összegyűlik, hogy táncoljon az Öreg-hegyen.

– Na és?

– Azt mondják, én még kicsi vagyok a boszorkánytánchoz. Hallani sem akarnak róla, hogy megjelenjek közöttük!

A holló valami vigasztalót szeretett volna mondani a kis boszorkának. Ez jutott eszébe:

– Nézd, százhuszonhét évesen igazán nem várhatod el, hogy felnőttként kezeljenek. Ha kicsit idősebb leszel, mindenben részt vehetsz.

– Ugyan már! – legyintett ingerülten a kis boszorka. – Én már most ott akarok lenni! Érted?

– Amit szabad Jupiternek, nem szabad a kisökörnek, és kész. Verd ki a fejedből! – szólt határozott hangon a holló. – Mit érsz el vele, ha itt dühöngsz? Térj észhez! Ugyan mit tehetsz a szokások ellen?

– Nagyon is jól tudom, mit tehetek! – vágott vissza a kis boszorka. – Még ma éjjel fellovagolok a seprűmön az Öreg-hegyre!

A holló erre komolyan megrémült.

– Az Öreg-hegyre?! De ha egyszer megtiltották a boszorkányok! Ez az ő mulatságuk.

– Hah – szegte föl a fejét harciasan a kis boszorka. – Tilalomból akad bőven. A lényeg, hogy ne kaphassanak rajta!

– Rajta fognak csípni – szólt komoran a holló.

– Badarság – nyelvelt a kis boszorka. – Majd elvegyülök köztük, mikor már mindannyian javában táncolnak, és hazarepülök, mielőtt véget érne a tánc. Az Öreg-hegy ma éjjeli forgatagában biztos, hogy nem fogok feltűnni senkinek!

A kis boszorkának nem szegte kedvét, amit Abraxasz mondott neki: aznap éjjel fellovagolt az Öreg-hegyre.

Mire odaért, a boszorkányok már mind ott voltak. Olyan vadul táncoltak a lobogó máglya körül, hogy a hajuk csak úgy röpködött, szoknyájuk csak úgy csattogott. Lehettek úgy öt-, esetleg hatszázan. Fajtájukra nézve hegyi boszorkányok, erdei boszorkányok, lápi boszorkányok, ködboszorkányok, viharboszorkányok, szélboszorkányok, vasorrú boszorkányok és füvesboszorkányok. Egymás sarkára taposva ugráltak, és a seprűjükkel hadonásztak hozzá.

– Walpurgis-éj! – énekelték. – Juhhéj! Itt a Walpurgis-éj! – Nem is szólt egyébről a daluk. Amikor beleuntak, mekegtek, mint a kecskék, rikácsoltak, visítoztak; refrén gyanánt a mennydörgés hangját utánozták, és villámokat szórtak a levegőbe.

A kis boszorka feltűnés nélkül elvegyült a tömegben.

– Juhhéj! Itt a Walpurgis-éj! – kiabálta a többiekkel együtt torkaszakadtából. Ahogy ott pörgött-forgott a máglya körül, arra gondolt: „Ha most látna Abraxasz, akkora szemeket meresztene, mint egy kuvik!”

Minden ment volna, mint a karikacsapás – ha a kis boszorkát észre nem veszi nagynénje, Rumpuncs, a viharboszorkány. Rumpuncs értette ugyan a tréfát, de sosem szerette. Beképzelt volt, és végtelenül gonosz.

– Nézzenek oda! – vijjogott föl gúnyos hangon, ahogy észrevette az unokahúgát. – Micsoda meglepetés! Mit keresel te itt? Felelj, de azonnal! Nem tudod, hogy a magadfajta bakfisoknak tilos ma éjjel az Öreg-hegyre jönni?

– Ne árulj el a többieknek, kérlek! – könyörgött ijedten a kis boszorka.

De Rumpuncs így felelt:

– Nem addig az! Pimasz kis kígyó, büntetést érdemelsz!

A szóváltásra máris odagyűlt pár kíváncsi boszorkány, és körbevették őket. A viharboszorkány elújságolta a többieknek, hogy mi történt, azután megkérdezte tőlük, hogy mi legyen a kis pimasz büntetése.

– Bűnhődnie kell! – süvöltötték a ködboszorkányok.

– Vigyük a főboszorkányhoz! Most, azonnal! – türelmetlenkedtek a hegyi boszorkányok.

– Úgy bizony! – bólogattak a többiek. – Csípjük nyakon, és vigyük a főboszorkány elé!

Hiába sírt, hiába rimánkodott a kis boszorka, Rumpuncs tánti nyakon csípte, és a főboszorkány elé ráncigálta.

A főboszorkány egy ördögvillákból összerótt trónuson ülve, homlokát ráncolva hallgatta végig a viharboszorkány beszámolóját. Azután ráförmedt a kis boszorkára:

– Volt merszed kiskorú létedre fellovagolni az Öreg-hegyre? Mégis hogyan ragadtattad magad ilyen őrültségre?

A kis boszorkának a foga is összekoccant ijedtében, de aztán összeszedte magát, és bátran így válaszolt:

– Nem is tudom, egyszerűen csak kedvem támadt, úgyhogy fogtam magam, felültem a seprűmre, és idelovagoltam…

– Akkor most leszel szíves hazalovagolni! – vágott a szavába a főboszorkány. – Tűnj el innét, de gyorsan, mielőtt igazán mérges leszek!

A kis boszorka ekkor rájött, hogy a főboszorkánnyal lehet beszélni.

– És jövőre? Jöhetek én is? – kérdezte.

– Hm… – töprengett a főboszorka. – Ezt most nem ígérhetem meg neked. Ha addigra jó boszorkány válik belőled, akkor talán. A jövő évi Walpurgis-éj előtti napon összehívom a boszorkánytanácsot, és levizsgáztatunk. De előre szólok, kutya nehéz vizsga lesz!

– Köszönöm! – ujjongott a kis boszorka. – Nagyon hálás vagyok neked! – És megígérte, hogy jövő ilyenkorra jó boszorkány válik belőle. Azután felpattant a seprűjére, és már indult volna… Ám Rumpuncs közbelépett. A főboszorkányhoz fordult, és ezt kérdezte:

– Csak nem akarod büntetés nélkül elengedni ezt a pimasz kis békát?!

– Úgy bizony! Büntesd meg! – hangzott fel innen is, onnan is. Majd zúgni kezdett a tömeg: – Büntesd meg! Büntesd meg!

– Muszáj rendnek lennie! Aki engedély nélkül megjelenik a boszorkányéjen, nem úszhatja meg szárazon! – fejtegette Rumpuncs. – Például… Máglyára vethetnénk. Persze csak egy kicsit.

– És mi volna – szólt közbe az egyik vasorrú boszorkány –, ha bezárnánk néhány hétre? Nekem van egy üresen álló mézeskalács tyúkólam odahaza…

Egy lápi boszorkánynak más ötlete támadt.

– Tudok jobbat! Adjátok ide, majd én nyakig elsüllyesztem a mocsárban!

– Nem, nem! – tiltakoztak a füvesboszorkányok. – Jól karmoljuk össze az ábrázatát, tépjük meg a haját!

– Azt mindenképp! – vijjogta egy viharboszorkány. – De alaposan el is kell ám náspángolni!

– Rőzseköteggel – bólogattak a hegyi boszorkányok.

– Inkább seprűvel! – javasolta Rumpuncs.

A kis boszorka már majd elájult, úgy rettegett a rá váró borzalmaktól. A főboszorkány türelmesen kivárta, hogy a boszorkánysereg kifogyjon a jobbnál jobb ötletekből, és így zárta le a vitát:

– Idehallgassatok! Ha tényleg azt akarjátok, hogy megbüntessük…

– Azt akarjuk! – zúgta egy emberként a tömeg, de leghangosabban köztük is Rumpuncs tánti.

– …akkor azt javaslom – harsogta túl őket a főboszorkány –, hogy vegyük el a seprűjét, és küldjük haza gyalog. Három nap, három éjjel kell kutyagolnia, míg haza nem ér. Ennyi büntetés bőven elég lesz neki.

– Nem, nem lesz elég! – tiltakozott Rumpuncs, de a többiek már egyetértően bólogattak. Azután elvették a szegény kis boszorka seprűjét, a derék járművet nagy nevetés közepette máglyára vetették, és útjára engedték a megszeppent bűnöst.