Frank Schätzing

BREAKING NEWS

A Saron-merénylet nyomában

ATHENAEUM

ATHENAEUM

BUDAPEST

Copyright © 2014, Verlag Kiepenheuer & Witsch Gmbh & Co. KG

Copyright © 2014, Frank Schätzing

Hungarian translation © Frick József, 2015

ISBN 978-963-293-530-0

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A Breaking News regény, vagyis a képzelet műve. A legtöbb szereplője kitalált, de vannak benne olyan szereplők is, akiknek alakját valós közéleti személyek ihlették. Ez utóbbiak kitalált jelenetekben szerepelnek, melyekben a valódi események csupán kiindulópontjai voltak a művészi képzeletnek. Főleg Ariel Saron esetében igaz ez, még akkor is, ha a regénybeli kijelentései elhangzottak a valódi személytől, és hiteles források alapján ténylegesen megtörténtek életének kiemelt eseményei. Különösen vonatkozik ez a kötet második felében leírt történésekre, amelyekben a szerző fantáziájának terméke a fiktív személyeknek az itt ábrázolt Ariel Saronra gyakorolt befolyása. Kitalált figurák a Kahn család tagjai: Ráhel, Shalom, Jehuda, Phoebe, Benjámin, Lea, Miriam, Uri és Yael, valamint Dávid Cantor, Manszur al-Sakakini és családja, a Sin Bét és a Samael minden tagja, továbbá Krister Björklund, Inga Dorn, és sok más mellékszereplő is.

A rövidítések és nevek részletes magyarázata a kötet végén található, illetve németül letölthető a breakingnewsroman.com oldalon.

Helgének és Reginának

2008

Afganisztán északi határvidéke

Magányos Toyota Land Cruiser a végtelen úton. Utasai fején zsák, az álluk alatt megkötve. Nyitott szájukon át lélegeznek, mert az orrukon keresztül már nem kapnak elég levegőt. A gyötrelem valójában nem testi, hisz a zsák átereszti a levegőt, a többit pedig csak meg kell szokni.

De megszokható-e egy ilyen helyzet? Vakon döcögni egy gödrös hegyi úton, miközben a hátsó ülés rossz rugói szaggatják a derekadat?

Ez attól függ. Egy kevésbé civilizált vidéken sincs különösebb oka annak, hogy egy dohos fekete csuklyát húzzanak bárki fejére. Ott az embereket vagy azonnal agyonlövik, vagy felakasztják, így nincs mit megszokni. De lehet, hogy valaki emberrablók áldozata lesz. Zsákkal a fején hallja, ahogy kínzója lazán odalép, majd barátságos hangon szól hozzá, mielőtt megismertetné vele a poklot, vagy valami hasonló kellemetlenséget.

A harmadik lehetőség, hogy az utas önként húzza a fejére, mert a sofőr nem akarja, hogy emlékezzen az útvonalra.

Hagen tudja, hogy Björklundnak még nagyobb bajai vannak a helyzettel, hisz őt az asztmája is kínozza. Őt magát csak az zavarja, hogy a fején levő zsákba valamikor belehánytak. Hiába van tisztára mosva, ha egyszer léteznek kiirthatatlan szagok. Most azonban nem is a szagok késztetik arra, hogy a múlton merengjen, hanem a keletkezésük körülményei. Mint ahogy a holtak gondolatai is befészkelik magukat egy szellemjárta ház falaiba. Hagen megpróbálja elképzelni szegény ördögöt, aki szenvedésében végül teleokádta a zsákot. Azt szeretné hinni, hogy az a valaki is önként húzta fejére a zsákot, ahogyan most ők ketten is. Legbelül mégis tudja, hogy ez nem így volt.

Vajon ki lehetett Marianne Degas, Max Keller és Walid Bakhtari közül? Melyiküknek tépázta meg az idegeit és fordította fel a gyomrát az a zsák, amely most őt zárja el a külvilágtól?

Lassan teljesen magával ragadja a feltevés, hogy éppen neki jutott az, amelyben valamelyik fogoly kénytelen volt megbarátkozni saját halálának gondolatával. Mintha nem is lenne másik száz vagy ezer ugyanilyen zsák. Tulajdonképpen ki gyártja ezeket? – jut eszébe. Léteznek emberrabló-boltok? – Heti akció, vegye, vigye! A kiváló minőségű látászáró zsák S, M, és L méretben, egy év garanciával, azonnali házhoz szállítással. Szettben a zajmentesen zárható „Dadullah” béklyóval. Soha többé nem kell csomózgatni, ha sietős, csak össze kell pattintani, s a béklyó máris szorosan ül. Tíz szett vásárlása esetén „Jámbor” típusú kínzókamrát kap ajándékba, tehát ne habozzon! Most hívjon, akár titkos számról is!

Degas, Keller, Bakhtari.

Mióta Husain megmondta neki, hogy ismeri a három, másfél hónapja eltűnt önkéntes tartózkodási helyét, Hagen másra sem tudott gondolni. Egy német segélyszervezet két munkatársa és a helyi sofőr tűnt el a Kunduz-delta északi vidékén, a Qowngowratba vezető úton. Egy kocsirakomány gyógyszert és infúziós oldatot akartak odavinni, de nem érkeztek meg. Utoljára Kunduz városától tíz kilométerre, a rizsföldek és dinnyeültetvények között fekvő nyomorult porfészek, Aqli Bur környékén látták őket. A faluban semmi különleges nincs. Csak vályogkunyhók, szalmatetők, kecskék és útszélen integető gyerekek.

Ott tűntek el.

A Heal Afghanistan, ez a nevében is nagyravágyó szervezet, három nappal később tesz tényeket nem tartalmazó bejelentést a külügyi hivatalban és a sajtóban. Nincs videó, amelyben bárki magára vállalná az emberrablást, és váltságdíjat sem követel senki. A válságstábban a kisujjukat sem mozdítják. Persze mit is tehetnének? Az sem biztos, hogy a három embert elrabolták. Lehet, hogy már trágyaként oszlanak az afganisztáni szántókon. Vagy elásták őket a sivatagi homokban. Az ötvenfokos déli hőségben szépre mumifikálódnak, és ők lesznek Ötzi utódai. Ki akarna felkerekedni és a kutatásukra indulni?

Nem túl jó vicc.

Mivel azonban az esetet mégsem lehet teljesen figyelmen kívül hagyni, a sajtó kiad tíz sort a Heal Afghanistan munkatársainak eltűnéséről. A közlemény éppen aznap jelenik meg eldugott helyen, az újság rövid hírei között, amikor Hagen hamburgi lakásán repülőjegyet foglal Kabulba maga, Krister Björklund és Inga Dorn számára. Onnan akarnak továbbutazni Kunduzba, hogy a Bundeswehr táborából tudósítsanak.

Az ilyen melókhoz nincs sok kedve.

Inga egész lelkes, hiszen először utazhat válságövezetbe. De ő? Mi a fenét keresne ott? A tervezett cikk anyagát Hamburgban is összeguglizhatná, ha hallgatna a Védelmi Minisztérium figyelmeztetéseire. Viszont ha ő, az ismert oknyomozó újságíró odamegy, biztos, hogy azonnal a nyakába varrják a sajtótisztet.

Elolvassa a közleményt. Aztán még egyszer.

Majd felhívja Bilal Husaint.

Tudni akarja, hogy hallott-e valami közelebbit az eltűntekről.

Bilal Husain Hagen pakisztáni kapcsolata, hírforrása. Afganisztán jövője Pakisztánban fog eldőlni, ott pedig senkinek nincsenek Husainéhoz hasonló kapcsolatai. A The Statesman és az Independent News Pakistan tudósítójaként csaknem minden információhoz hozzáfér. Ami viszont Hagen számára a legfontosabb: hogy a táliboknak is bizalmasa. Rajta keresztül teszik közzé a hírhedt felvételeket, amelyeken vagy a szent háborút, a dzsihádot hirdetik, vagy éppen a jelszavakkal teleírt zászlóik tövében holtsápadt külföldiek gubbasztanak. Szinte naponta találkozik a kunduzi csoportjuk szóvivőjével, hogy intézze a dolgaikat. Cserébe elvárja, hogy elfogadják közvetítőként, ha külföldi erőkkel tárgyalnak. Idővel elterjedt róla, hogy valamennyire még befolyásolni is tudja a szent harcosokat. Mindemellett egy csóró.

Husain megörül Hagen hívásának. Mi van a melóval? Hogy van a család? Körülményes nyitás, keleties időhúzás. Hagennek mindegy. Ha pakisztáni barátja szállítja a sztorit, ami kirobbantja a nyári uborkaszezonból, akkor akár a Koránt is felolvashatja neki végtelenítve.

Végre Husain azt mondja:

– Oké, Tom, körbehallgatózom.

– Jól van. Köszönöm, Bilal.

– Biztos vagy benne, hogy a Kunduz-deltánál tűntek el?

– Legalábbis ott látták őket utoljára.

– Érdekes.

– Miért?

A tálibok folyton elrabolnak valakit.

– De nem ennyire fent északon – jegyzi meg Husain, mikor két héttel később a pakisztáni Pesavarban találkozva az Ékszerészek utcájából a Chowk Yadgar térre lépnek.

– Itt valóban ritkán – bólogat Hagen.

Husainnak persze igaza van. A profi emberrablók, mint a Haqqani is, inkább a keleti tartományokba fészkelték be magukat, oda, ahol Afganisztán mélyen benyúlik a szomszédos Pakisztánba. Délen is rabolnak el külföldieket. Északon inkább házilag összetákolt aknákat ásnak a homokba, és úgy örülnek, mint a gyerekek, ha egy leszakítja egy katona lábát. De ki állíthatná, hogy nem kezdik el északon is a túszejtést?

Husain a fejét rázza.

– Ez nem illik bele a stratégiájukba.

– S ha megváltoztatták?

– Mondjuk úgy, figyelnek és tanulnak.

– De hát kitől?

– Nem világos? – mosolyog Husain. – Természetesen az ellenségeiktől.

Pesavart kora reggel óta perzselte a nap. A forróság a lassan ereszkedő szürkületben még mindig poshadt tócsaként ül az óváros utcáin és terein. Az embernek úgy tűnik, mintha az oxigénnel együtt valami olyan elegyet is beszippantana, ami megrövidíti az életét. A kétmilliós város a rossz levegőjével könnyedén felveheti a versenyt olyan nagyvárosokkal, mint Kuala Lumpur, Los Angeles vagy Peking.

– Az ISAF tizedelési programja csak egy dolog – mondja Husain. – A tálibok ellen ez nem jelent tartós megoldást.

Lassan ballagnak a téren, közben Hagen körülnéz. A Chowk Yadgar elég lepusztultnak tűnik. Néhány turista kerülgeti a híres hagymakupolás emlékművet, lagymatagon fotózgatnak is. Nem sok utazási iroda kínál errefelé utakat, mióta a nyolcvanas években megkezdődött a turisták folyamatos elrettentése. Az afgán mudzsahedek a határon át ide menekültek, hogy harcosokat toborozzanak és kialakítsák módszereiket a szent ügy érdekében. Céljuk az volt, hogy hazapaterolják a szovjet hadsereget. Nem mellékesen az amerikaiak teljes mértékben támogatták őket ebben. Az amcsik nemcsak azt tanították meg nekik, hogyan lehet a szovjet vadászgépeket lelőni, hanem azt is hagyták, hogy a szemük láttára, dzsihádista eszméket követve szerveződjenek hálózattá. 2001. szeptember 11. óta pedig az egész világ ismeri a nevüket. Sehol máshol nem nőhetett volna akkorára az Al-Kaida, mint a titokzatos Pesavarban. Egy bizonyos Oszama bin Laden vendégháza Hotel Terrorrá nőtte ki magát, s az öngyilkos merénylők ott kívánnak egymásnak jó utat a mennybe. A városban csak úgy nyüzsögnek a CIA és az ISI ügynökei, a katonai tanácsadók, az újságírók, a dzsihádisták, a gengszterfőnökök és a politikusok – az utóbbi kettő sokszor egy személyben.

– És mi az új stratégiájuk?

– Ami feltűnő lesz benne, az az, ahogy az emberek szimpátiáját próbálják visszanyerni.

Pontosan, gondolta Hagen.

A táliboknak kapóra jön, hogy az ANA, az Afgán Nemzeti Hadsereg, csürhévé korrumpálta magát, a rendőrség pedig fikarcnyit sem jobb náluk. Az ISAF minden igyekezete kudarcba fulladt, hogy analfabétákat, munkanélkülieket vagy bűnözőket képezzenek ki és állítsanak a maguk oldalára. Ezzel az erővel akár ki is nyithatnák a börtönöket, és bármelyik kiszabadult rabnak nyomhatnának sapkát a fejébe, jelvényt a mellére, puskát a kezébe.

Ami azért nem egészen igaz. Léteznek ugyanis olyan afgán fegyveres erők, akik meg akarják védeni népüket.

Na de kitől? A táliboktól? A mérhetetlen korrupciótól, ami féreg módjára rágta bele magát minden politikai intézménybe? Hámid Karzai elnöktől, akinek a féltestvére Kandahárból irányítja a kábítószer-maffiát, és akit a CIA gazdagon megfizet? Vagy saját társaiktól, akik alig kapják kézhez fegyverüket, máris odaadják bagóért bárkinek, aki ellen tulajdonképpen harcolniuk kellene?

A válasz: igen.

És még valami: ha tisztességes rendőr vagy, és nem hagyod magad megvenni, holnapra halott rendőr leszel.

Nem csoda, hogy a legtöbb afgán inkább százszor találkozik az ISAF katonáival, mint egyszer a saját biztonsági erőivel, akiknek a jóindulata a legjobb ajánlattól függ, állandóan be vannak szívva, és tulajdonképpen semmit sem csinálnak.

Csak bíráskodnak.

Ezt pedig a tálibok is megteszik.

Ők tudatosan kezdték az állami törvénynélküliség légüres terét kitölteni azzal, hogy a vitákat a Pashtunwalli előírásai szerint simították el. Próbáltak megfelelni azok igényeinek, akik egész életükben a sárban gürcölnek, és soha nem mennek tíz kilométernél messzebb a házuktól. Olyan emberek ők, akiknek a leghalványabb fogalmuk sincs arról, mi az a szavazólap, bár a neveket sem tudnák elolvasni rajta, ahogy a sajátjukat sem leírni. Nem beszélve arról, hogy a jelöltek a világon semmit sem jelentenek nekik, a legkevésbé Hámid Karzai, aki valami Kabulban ül, ami akár a Holdon is lehetne. Ezek az emberek jogosan kérdezik, hogyan akarná Karzai úr megoldani az olyan problémákat, mint hogy Abdullah idióta unokaöccse rendesen keresztbetett a falunak azzal, hogy Ajmar lányát az illendőnél hosszabb ideig bámulta. Ami bőven elég volt a vérontáshoz. Nem kellett volna Karzai úrnak idefáradnia, és az ügyet az érintettekkel megtárgyalnia?

Nem így van?

Akkor meg miért választanák meg?

A tálibokat nem kell szeretni. De megoldják az emberek problémáit.

– Mert a tálibok igazán figyeltek – magyarázza Husain, – és jól megtanulták az ISAF stratégiáját.

Ők tanúi voltak annak, hogyan indítja az ISAF egymás után a szeretetoffenzívákat. A katonák kimentek a falvakba, meghallgatták az emberek problémáit, megtanulták a szokásaikat, és megpróbáltak afgán fejjel gondolkozni. Lassan ők lettek a szeretett nagybácsik, akik ajándékot hoznak. Kijavították az utakat, kisebb barátságokat kötöttek, és fokozatosan aláásták a többnyire puskával prédikáló szent harcosok iránti szimpátiát.

– Ezt mi is meg tudjuk csinálni – mondták magukban.

És átvették a stratégiát.

Vág az eszük, ismerte el magában Hagen: feltalálták a jóságos tálibot.

Persze, nem egészen.

Az olyanok számára, akik a házasságtörőket buzgó odaadással kövezik meg, nagyon is gyengédnek tűnhetnek. A vér, vagy legalábbis a pastu vér, hevesebb a tűznél, így lassan megváltozott a hangulat. A vicc az, hogy az ISAF ebből kezdetben semmit sem vett észre. Tudták, hogy az emberek félnek a táliboktól, a parancsnokok mégis csak akkor kaptak észbe és próbáltak rémülten rájönni, hol rontották el, amikor először lőttek rá egy faluban azokra a katonáikra, akik előző nap még az iskolát építették.

Ez sem volt elég érthető?

Dehogyisnem. A legtöbb afgán kedveli az ISAF katonáit, vagy legalábbis jobban, mint a saját kormányát. Viszont ezen a vidéken csak úgy lehet életben maradni, ha az embernek szövetségesei vannak, nem elég kedvelni valakit.

– Az ISAF-nak egy idő után feltűnt, hogy nem kötnek új üzleteket, sőt, az emberek rokonszenvét is kezdik elveszíteni. Mindig és mindenütt jelen kellene lenniük.

– Ehhez pedig túl kevesen vannak.

– Hát, igen – mosolyog Husain. – Keserves felismerés.

– Az ISAF tehát úgy próbálja a mudzsahedek állandó széptevését megakadályozni, hogy becserkészik őket, a vezetőiket pedig célzottan levadásszák?

Husain bólint.

– Pontosan. Ahogy a Hamasszal teszik az izraeliek.

Hagen Husainra néz. Vajon mi járhat a fejében? Felesleges lenne kérdezni, melyik oldalon áll. Errefelé az ember mindig az éppen jó oldalon áll.

De vajon miben hisz?

Befordulnak a Piac utcába a Cunningham óratorony felé. Egy itt felejtett emlék abból az időből, amikor az angolok még világbirodalomról álmodtak. Ahogy enyhül a forróság, lassan megélénkül a negyed. Reklámokkal teli ablakú motoros riksák száguldoznak. A nagy berregésbe lerobbant mopedek dudakoncertje vegyül. Biciklisek mutatnak be nyaktörő mutatványokat. Aki csak tud dudálni, az mind dudál is, hogy üdvözölje a barátait, elijessze a gyalogosokat, közölje a véleményét mások szabálytalanságairól, a sajátjait pedig előre bejelentse, vagy csupán azért, mert egy duda arra való, hogy dudáljanak vele.

– Nem vagy éhes?

Husain megáll egy bódé előtt. Lapos tálakon ínycsiklandozó zöldségek, gyümölcsök, fűszerek. Illatuk elnyomja a kipufogóbűzt. Tyúkok tapossák egymást a halomban álló ketrecekben. Husain urdu nyelven tréfálkozik a kereskedővel, majd mangók és rúpiák cserélnek gazdát. A kereskedő felvágja nekik a gyümölcsöt, aztán továbbindulnak.

– Ez aggasztja a tálibokat – magyarázza Husain mangóval a szájában. – De mit tehetnének? Térjenek vissza az utcai terrorhoz? Robbantsák fel magukat megint piacokon, és reméljék, hogy pár külföldi katona is akad a civil áldozatok százai között? Ezzel megint csak eljátszanák az emberek bizalmát.

– Nehezen fogják tűrni – véli Hagen. Szája sarkából csurog a gyümölcs leve.

– Nehezen hát, de ahogy mondtuk…

– Ez nem segít nekik.

De a nyílt harc sem. Egy ilyen, nagy területre kiterjedő háborút a tálibok sem tudnak megnyerni. Semmi baj az ISAF csúcstechnikájú hadigépeivel. De hogy lehetne meggyengíteni olyan ellenséget, aki a vezetőidet éjjellátóval űzi ki rejtekükből, és úgy lövi le őket, mint egy nyulat? Ha egyszer az ellenséged új stratégiáját ugyanúgy átvetted már, ahogy eddig az összes korábbit is?

Figyelni és tanulni.

A kiterjedt háború helyett egyetlen pontos találat kell.

– Mégpedig egy abszolút pontos találat – bólint Husain.

A tálibok pedig rájöttek, hogy ezt a háborút csak a sajtóban nyerhetik meg. Mert a médiának nem elég, ha mindig ugyanazt a vérfoltot lehet csak mutatni. Akármennyire tragikus, megszokjuk, hogy civileket robbantanak cafatokká, a katonákat pedig koporsóban viszik haza. Ki foglalkozik még az iráni atombombával? Ez már nem is hír, csak háttérzaj.

– A Quetta Shura tehát olyan akciókra alapoz, amelyekkel a tálibok napi 24 órán át képernyőn lehetnek a CNN-en. Ez az új irány.

– Adásidőhöz igazított győzelem.

– Pontosan.

Quetta Shura. Az amerikaiak bevonulása után az egykori tálib kormány maradéka Mohammed Omar molla vezetése alatt a pakisztáni Kvettában gyűlt össze, és alakult újjá. Egy olyan polippá váltak, amely újabb és újabb kart növeszt, hogy tartományról tartományra hódítsa vissza Afganisztánt a szomszédból; hogy a hitetleneket megfojtsa, és így állítsa vissza a régi állapotokat. Quetta Shura: ők a főnökök, ők az irányadók.

Hagen megvetően legyint.

– Ha megint úgy kezdik, mint áprilisban, nem sokra mennek az irányukkal.

Akkor ugyanis Karzait akarták megölni.

De elszúrták.

S ha sikerült volna? Mármint az elnököt meggyilkolni. És a helytartóit. Meg az ISAF főparancsnokát! Megtámadni a Kabul Hiltont. A tálibok elvben győznek, amint sikerül elérniük, hogy csak velük foglalkozzanak a főműsoridőben. Az ISAF, ez az izomkolosszus pedig tehetetlenül sétálhat haza.

– Nem tudod, mit terveznek?

Husain ránéz. Felhúzza a szemöldökét.

– Csak kérdeztem.

– Tom, én információkkal kereskedek, nem emberéletekkel.

Ez szép.

– De valamit terveznek?

– Csak annyit tudok, hogy minden erejüket a nagy rohamra gyűjtik. Omar molla maga vette kézbe az irányítást. De most nyugton vannak, nehogy bármit is veszélyeztessenek. Nehogy egy lényegtelen csatában vérezzenek el.

– Lehet, hogy a kimerültség látszatát akarják kelteni?

– Igen, azt is.

És Hagen megérti. Egyszerre összeáll a kép.

– És akkor néhány parasztlegény a Kunduzon túl, az isten háta mögött elfog három önkéntest, ami úgy hiányzik nekik, mint púp a hátukra.

– Ráadásul pont aratáskor. Jól érted.

Az aratás egyszer véget ér.

A szegénység nem.

Tehát a paraszt is a helyi tálib vezetésért küzd, és mellékesen néhány afgánit is keres vele. Ennek nincs köze az ideológiához, pusztán a túléléshez, és ezt az ISAF is tudja. Aratási idő után az egekig nő a merényletek száma. A parasztgyerekek Aqli Burban pedig azt hiszik, hogy a három túsz sok pénzt hoz majd a konyhára, ha eladják őket a szent harcosoknak. Addig meg bezárják őket a kecskeólba.

– A Quetta Shura viszont most épp nem vesz semmit.

– Nem.

A túszszedés összetett üzletág. Ugyanúgy a keresleten és a kínálaton alapul, mint a déligyümölcsök, a nyersanyagok vagy az értékpapírok kereskedelme. Az emberrablást néha legfelülről szervezik, de előfordul, hogy csupán elkeseredett parasztok vagy egyszerű bűnözők állnak mögötte. Aprópénzt kérnek a túszaikért a helyi táliboktól, akik továbbadják őket, míg végül egy profi szervezetnél kötnek ki. A legfontosabb a piaci érték. Hány millió dollárt, hány bebörtönzött mudzsahedin szabadon engedését, vagy milyen politikai ígéretet lehet egy túszért cserébe kicsikarni? Milyen nyomást gyakorol a média a kormányra, vagy az éppen érintett szervezetre, hogy az kivásárolja a túszokat? És milyen hatást ér el az a propaganda, ha valakit élő adásban fejeznek le?

A Heal Afghanistan nem tud piaci árat fizetni. Az csupán egy jelentéktelen aacheni civil szervezet, nincs befolyása a médiában, senki sem emel szót mellette és pénze sincs. A Külügyi Hivatal is legszívesebben elfelejtené őket. A lényeg, hogy szóba se kerüljenek. És amíg senki sem követel váltságdíjat, nem is kell beszélni róluk.

– Azok hárman pár napig ülnek az ólban és közben kieszik a parasztokat a vagyonukból, mire a szent harcosok megszánják őket, és átveszik a túszokat. Rang nélküli, mezei harcosok. A parasztok örülnek, hogy megszabadultak tőlük, a harcosok meg azt hiszik, hogy dicsőséges tettet hajtottak végre, hogy a nagy szervezetek majd kezet csókolnak nekik ezért.

– Tévedés.

– De még mekkora! Először is leértékelt árut vettek, másodszor pedig a Quetta Shura tojik a fejükre, hiszen most nem érdekük túszokat szedni.

– És most hol lehetnek?

– Folyamatosan mozognak. Múlt héten valahol a hegyek között húzódtak be egy tanyára.

– A magasokba?

– Inkább az afgán Toszkánának mondanám.

– Az bárhol lehet.

– A kapcsolattartóm lakott területről beszélt. A tanya valamelyik tálibszimpatizáns klánfőnök földjén van. Fogalmam sincs, hogy pontosan hol.

Hagen végigsimít a fején.

– Nem lehetnek túl jó hangulatban.

– Nem hát. Három értéktelen foglyuk van. Etetni kell őket, hogy életben maradjanak. Valószínűleg abban reménykednek, hogy a Quetta Shura meggondolja magát és átveszi őket. Ez lehet a magyarázat arra, hogy még mindig nem kért senki váltságdíjat. Ha a Quetta Shura átvenné a foglyokat, az ő dolguk lenne váltságdíjat követelni. Ha nem, akkor ezeknek a mezei harcosoknak kell kitalálniuk valamit. Kérdés, hogy a vezetők megengedik-e nekik, hogy maguk intézzék el a dolgot, amikor a szervezet nem akarja felriasztani szendergéséből a világot.

Három túsz, akik a kutyának sem kellenek. Sem Németországban, sem a Hindukusban. Micsoda sors!

Veszettül száguld feléjük egy élénksárga motoros riksa, és mint az őrült, nyomja a dudát. Husain minden sietség nélkül lép oldalra, Hagen pedig gondolataiba merülve ugrik félre. A tömeg a Karimpura bazár felé sodorja őket. Punjabiba öltözött férfiak sietnek el mellettük, sapkájuk emelkedett jámborságukat hirdetve ragyog az alkonyatban. Mások kaftánban vannak, és egy-egy turbánt is látni. A férfiak frissen borotváltak, csak az öregek viharvert vonásait keretezi hatalmas fehér szakáll. A nők salwar kameezt viselnek, azt a színes, áttetsző anyagból készült lenge ruhát, amelyen alakjuk is átsejlik. Kissé Ali babás romantika, mintájuk azonban a villanydrótok liánszerű szövevényére emlékeztet, amelyek aggasztóan lógnak az útszéli oszlopokon. A régi kereskedőházak faragásos erkélyein színes zászlók lengedeznek, csillag és sarló, Korán-idézetek, és nagy bajszú filmcsillagok, lobogó hajú, dagadó keblüket szinte fedetlenül hagyó szépségektől körülrajongva.

Ellentmondásokkal teli kép.

Majd bekanyarodik az utcába egy teherkocsi. Első pillantásra kicsit viccesnek is tűnik. Mintha fogadtak volna, hogy ők tudják a legtöbb embert felpréselni egy furgon platójára. Szorosan ülnek egymás mellett, szinte egymás hegyén-hátán, lábuk minden irányba lóg a platóról. Fejükön fekete, fehér vagy mintás turbán, a szakálluk gondosan nyírva. Olyanok, mint amikor a sün felmereszti a tüskéit: kezükben magasba tartott páncélököl és géppisztoly.

– Teerik-i-Taliban – mondja Husain csücsörítve.

Tehát pakisztáni tálibok.

Ez minden, csak nem vicces. Pesavar egy lőporos hordó, a szent harcosok logisztikai fellegvára, mondhatni Halálcsillaga. A városban annyira gyűlölik Amerikát, hogy Pervez Musarraf szájából még a „szövetséges” szó is leplezetlen gúnyolódásnak hangzik. A pakisztáni kormány bármiben is állapodott meg korábban a határos tartományok törzsfőnökeivel, most a tálibokkal kénytelen tárgyalni.

– A legszívesebben elfoglalnák Pesavart – mondja Husain, és köp egyet. – De nem tudják. Még nem.

Mindegy, mert a város így is az övék. Innen száz kilométernyire kanyarog az Afganisztánba vezető, stratégiai fontosságú Hajbár-hágó, ami egyszerre a terrorizmus főütőere és a NATO első számú utánpótlási útvonala. Olyan határon vezet át, ami ellenőrizhetetlensége miatt valójában nem is határ. A hágót övező szétszabdalt, sziklás hegyekben a tálibok az urak, szövetségben az Al-Kaidával, a Haqqanival, az üzbég dzsihadistákkal, az arabokkal, a csecsenekkel és minden más szélsőséges csoporttal. A háborút Pakisztánban kell megnyerni, ha valaki Afganisztánban győzni akar.

Az önkéntesek elvesztek, ha arra a határvidékre hurcolták őket. Ott senki nem tud segíteni rajtuk. A Quetta Shura még hallgat. De mi lesz, ha meggondolja magát, és mégis átveszi a túszokat? Egyetlen ISAF-katona sem merészkedne fel a magasokba, ahol az igazán elvetemültek ülnek. Akik lefejezik az embereket.

Hagen tűnődik.

Amit eddig megtudott Husaintól, az elég egy cikkhez.

De kevés egy sztorihoz.

Husain egy kávéház felé veszi az irányt. A pulton diós, mandulás és karamellás édességek halma, a tálkákban shahi tukra. Hagen szereti ezt az édes süteményt, szívesen enne is most egyet, mégis megtorpan, és visszahúzza Husaint a karjánál fogva.

– Mondd csak, Bilal…!

– Igen?

– Odaviszel?

– Hová?

– A tanyára. A túszokhoz.

Husain összevonja a szemöldökét, de nem mondja, hogy „Elment az eszed?”, sem azt, hogy „Ezt verd ki a fejedből!” Csak néz Hagen szemébe és vár.

– Interjút akarok készíteni. Az emberrablókkal. Mondd meg a kapcsolattartódnak, hogy Németországban el tudom érni, hogy megkapják, amit akarnak. A fickók megjelenhetnek a sajtóban. Dicsőséget szerzek nekik. Cserébe beszélni akarok mindegyikkel, és lefotózni őket.

– Mit segít ez a túszoknak? – kérdez vissza Husain.

– Nyilvánosságot kap az ügyük – mosolyog Hagen. – Úgy tűnik, Berlinben kivárásra játszanak. De annak búcsút inthetnek.

Husain felemeli az állát, fejét jobbra-balra forgatja. Orrlyukai úgy kitágulnak, mint a veszélyt érző állatnak. Nem messze, a Cunningham óratorony mögött a tálibokkal teli furgon eltűnik, csak az álladó fenyegetettség érzete marad utána.

– Van fogalmad róla, mibe mászol bele?

– Igen.

– A tűzzel játszol. Talán pont a tűzfészek közepén, talán nem.

– Bilal, a fenébe is! Ott várnak, és senkinek sem kellenek! Mit gondolsz, mi a fenét kezdenek velük a tálibok? Talán örökbe fogadják őket? Ki fogja keresni őket, ha az újságok nem írnak róluk, ha senki nem emel szót értük, a kormány pedig a kisujját sem mozdítja az érdekükben? Ennél rosszabb már nem is lehetne!

Husain csücsörít.

– Miért érzem úgy, hogy valami nem stimmel az egyenletben?

– A pénz stimmelni fog.

Husain szeméből eltűnik a csillogás. Elfogja a lemondástól való félelem, hiszen nagyon jól tudja, mekkora szüksége van a pénzre.

– Na, mi lesz? Segítesz vagy nem?

– Oké, körülnézek.