BRIGITTE RIEBE

A HÁROM GRÁCIA

Brigitte Riebe

A HÁROM

GRÁCIA

A mű eredeti címe

Die geheime Braut

Copyright © 2013 by Diana Verlag,

a division of Verlagsgruppe Random House GmbH, München, Germany

Hungarian translation © B. Szabó Károly

© General Press Könyvkiadó, 2016

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

B. SZABÓ KÁROLY

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 643 878 4

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 299 1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Susannának és Sibyllének

A legszebb dolog, amit megélhetünk, a titokzatosság.

Ez az az alapvető érzés, amely az igazi művészet

és tudomány bölcsőjénél jelen van. Aki ezt nem ismeri,

aki nem tud csodálkozni, elámulni, az – hogy úgy mondjam –

halott, a szeméből eltűnt az élet.

Albert Einstein

Mielőtt festeni kezd az ember, az ecsetje hegyét át kell itatnia

a szívével, a kezével és a gondolataival.

Csi Paj-si kínai festőművész (1864–1957)

Köszönetnyilvánítás

Nagyon köszönöm csodás barátnőmnek, Sabinének az inspiráló beszélgetéseket, az izgalmas ötleteket – és minden segítséget.

Hatalmas köszönet illeti Dieter Meinecke idegenvezető urat az izgalmas és informatív napokért, amelyeket Luther behavazott városában, Wittenbergben töltöttünk – és az ihletért az éjszakai Fekete Kolostor előtt.

Köszönöm az eligazítást a bírósági ügyekben dr. habil. Oliver Peschl egyetemi magántanárnak (Institut für Rechtsmedizin, Ludwig-Maximilians-Universität, München).

A széles körű kutatómunka során mindig számíthattam a kedves, fiatal vallástörténész, Elena Wulff segítségére. Köszönöm, Elena!

Köszönöm továbbá a fiatal állatorvos, Lukas Adam segítségét a „dühöngő kan disznó” témájában.

Természetesen köszönet illeti kiváló első olvasóimat: Babsit, Hannelorét, Bernie-t, Stephant és Michaelt is.

ELSŐ KÖNYV

Aglaia

Első fejezet

Ne félj! Ezek a szavak ismétlődtek a lány fejében végtelen litániaként – egy vékonyka szalmaszál, amelybe kétségbeesetten belekapaszkodott, az egyetlen menedék a bizonytalanság tengerében.

Csak ne félj!

Bininek is mindig ezt hajtogatta, aki elfehéredett szájjal sántikált mellette, bár bátran azt állította, akár napokig is képes lenne még menetelni.

Lipcséből menekültek el, fejvesztve ugyan, de reménytől fűtve: minden jobb lesz Wittenbergben, jobbnak kell lennie, de most…

– Semmit sem utálok jobban, mint a szemtelen, enyves kezű csőcseléket. Főleg ha szőke és szoknyát hord.

A Susanna csuklóját markoló ujjak erősek voltak, tele festékfoltokkal. A férfi hideg pillantást vetett rá.

A lány érezte, hogy elvörösödik. Bár eddig átfagyva egy tűzhely melegét kereste, most az egész teste izzott. A tavernát megülő áporodott sör- és zsírszagtól émelyegni kezdett az üres gyomra.

Egyszerre nagyon rosszul érezte magát.

Bárcsak megnyílt volna alatta a föld, és elnyelte volna!

– Nem vagyok tolvaj – nyögte ki a lány.

Mennyire gyáva és erőtlen válasz volt ez! Ha még mindig úgy tudott volna énekelni, mint korábban, sohasem kerültek volna ebbe a kétségbeejtő helyzetbe.

– Ó, valóban? – A férfi hangja gúnyosan csengett. – Akkor mit kerestél az előbb a zekémben?

A lány csuklani kezdett, és nem válaszolt.

– Ó, szóval nem is akartál meglopni, csak felizgatni egy kicsit? – folytatta a férfi. – Mindjárt gondolhattam volna! Nos, jobban is törődhetnél a külsőddel. Itt, Wittenbergben igen csinos szajhák kínálják a szolgáltatásaikat, és nem is kevesen.

A férfi szorítása erősödött. Baljával satuként tartotta fogva a lányt.

Susanna felkiáltott fájdalmában.

– Engedd el! Ne bántsd! – Bini, aki eddig a háttérben maradt, zilált verébként ugrott oda az asztalhoz. A masszív fapadok és asztalok között igencsak aprónak tűnt poros szoknyájában, hevesen hadonászó karjával és borzas hajával, amely vörösesszőke glóriaként övezte a fejét. – Igen, nagyon éhesek vagyunk! – kiáltott fel. – A sérült lábamra sürgősen gyógynövényt kell szereznünk. És még azt sem tudjuk, hol alszunk ma éjjel.

Susanna meglepetésére a férfi elengedte őt, majd hátradőlt, és harsányan felkacagott.

A szomszéd asztaloknál ülő férfiak feléjük fordultak, mindannyian fiatalok voltak, a legtöbbjük vélhetően diák. Néhányan csak bámultak rájuk, mások nevettek, vagy éppen szórakozott arcot vágtak. Nemsokára az egész koszos kis taverna tudni fogja, hogy a lány megpróbálta kirabolni a férfit.

Nyilvánosan tolvajnak nevezik majd!

Susanna szégyene nem is lehetett volna nagyobb.

Hová lett a szép napok végtelennek tűnő sora? A körtefák ágai a kolostorkertben, amelyek fény és árnyék szőttesével terítették be a tavaszi ágyásokat? A harangjáték, amely oly sok éven át oltalmazta őket, és szorosra font hálóként védelmet nyújtott nekik?

A lánynak Sonnefeldre gondolva elszorult a torka.

Nemcsak az otthonukat veszítették el, de minden mást is. Senkivé váltak, földönfutóvá, akik máról holnapra éltek, és minden egyes nap az életükért rettegtek.

– Szóval együtt dolgoztok ezzel a vézna kislánnyal. – A férfi nagy nehezen kezdett megnyugodni. A tekintete azonban még mindig kétkedő volt, bár már nem olyan fagyos. – Nyilván nem ma kezdtétek. De úgy tűnik, sikeresek vagytok.

– Fogalmad sincs semmiről – védekezett felháborodottan Bini.

– Akkor áruld el, hogy áll a dolog. Vagy elmondjam a véleményemet? Szerintem a következőképpen zajlik: az egyikőtök vaskos tréfákat eszel ki, és a hátsóját riszálja, miközben a másik kizsebeli az embereket. Vajon meddig mennétek el, csak hogy megkaparintsatok néhány rézgarast?

– Tisztességes nők vagyunk – nyögte ki Susanna. – Nemrég még tavernákban énekeltem…

– Szóval énekesnő vagy? – A férfi szemében érdeklődés gyúlt. – Nos, ez bizonyos körülmények között meg tudna enyhíteni. Halljuk, mit tudsz!

A szomszédos asztalnál néhány legény tapsolni kezdett, amitől Susanna még inkább zavarba jött.

A lány némán megrázta a fejét.

– A hangom elment – felelte végül. – Teljesen berozsdásodott. Bizonyára nem lelnéd benne örömödet.

A lány kérlelően oldalra hajtotta a fejét.

– Kérlek, engedj el minket! Hiszen nem ért kár. Esküszöm, többé nem kerülünk az utadba.

– Igen, már indulunk is – szólalt meg a férfi. – Együtt. – Azzal Binire tévedt a tekintete, aki tátott szájjal bámult rá. – Meg se próbáljatok megszökni. Vagy hívjam a poroszlókat, hogy észre térítsenek?

Lehajtott fejjel követték a férfit. A hátukon érezték a diákok tekintetét. Bini annyira sántított, mint egy öregasszony.

Hűvös szél kerekedett, amely gyorsan elűzte a tavaszi nap melegét. Nyugat felől sötét felhők közeledtek, amelyek az előző napokhoz hasonlóan esőt ígértek. Aminek azonban a parasztok örvendtek, mert bőséges vizet hozott a tavaszi ágyásokra, az nehézséget jelentett azok számára, akiknek nem volt tető a fejük felett.

A férfi megállt a vendéglő előtt, és dél felé mutatott.

– Onnan jöttetek, igaz?

Susanna bizonytalanul bólintott.

– Pontosan honnan? – faggatózott tovább a férfi. – Lipcséből? Mi dolgotok volt ott?

A két nő gyors pillantást váltott. Megegyeztek, hogy a lehető legkevesebbet árulják el múltjuk ezen részéről. Már az emlékek is fájdalmat okoztak.

– Ó, már úton vagyunk egy ideje – mormolta végül Bini. – Hol itt, hol ott…

A férfi nem akart tovább kérdezősködni, amin a két nő elcsodálkozott.

– Wittenberg börtöne az Elbtor mellett van, amin keresztül bejöttetek – folytatta a férfi. – Egy sötét tömlöc, tele patkányokkal és egyéb férgekkel, amik az olyan tolvajokra várnak, mint ti vagytok. Kivéve persze, ha inkább pellengérre állnátok, vagy lemondanátok a hüvelykujjatokról…

– Azonnal hagyd abba! – vágott közbe Bini. – Susanna meg én nemrég még az Úr menyasszonyai voltunk, csak hogy tudd! És ha a kolostorunkat nem zárták volna be egyik napról a másikra, még ma is jámbor nővérek lennénk.

– Apácák voltatok? – A férfi meghökkent arca elárulta a meglepődését. –  Szerzetes nővérek? Vagy ez is csak egy újabb arcátlan hazugság?

– Nem – felelte Susanna, aki csak most kezdte érezni, milyen végtelenül fáradt. Minden porcikája sajgott, a gyomra pedig olyan hangosan korgott az ürességtől, mintha az ég dörgött volna. – Ez az igazság. Fiatal korunk óta a ciszterci rendhez tartoztunk. A kolostorunk azonban már nem létezik. És családunk sincs, akikhez visszatérhetnénk. Így aztán Bineának és nekem máshol kellett szerencsét próbálnunk. Ami persze nem volt mindig egyszerű. – A lány összeszorította a száját.

A férfi arca azonban hirtelen sokkal barátságosabb lett.

– Két apáca! El sem hiszem! Akkor először is ennetek kellene valami finomat, nem ezt a moslékot, amit itt, A Hattyúban adnak. Elviszlek titeket a Serfőzdébe, mindjárt a piac mellett van. Ott majd megerősödtök. – A férfi Bini felé fordult. – Kibírod odáig a sérült lábaddal? Közel van a patika is.

– Akár mérföldeket is képes vagyok megtenni! – bizonygatta Bini, bár ziháló lélegzete másról árulkodott. – De már egyáltalán nem maradt pénzünk. Egyetlen pfennig sem, sem ételre, sem pedig kötszerekre vagy drága kenőcsökre.

A férfi újra elnevette magát. Ezúttal vidámabban.

– Tetszik az őszinteséged – szólalt meg, a hangjából hirtelen melegség érződött. – Esetleg arra is lenne ötletem, hol szállhatnátok meg később.

Susanna aggódva vette szemügyre a férfit.

A bal szeme mellett ibolyaszínű folt éktelenkedett. Vajon a hosszú, alig behegedt horzsolás a férfi nyakán nem egy heves dulakodásról árulkodik? Kire akadtak vajon – egy kötekedő szájhősre, akitől félniük kell?

– Miért bíznánk meg benned? – A lány hátrálni kezdett. – Az előbb még a tömlöcbe akartál vettetni minket!

– Van más választásotok? – kérdezett vissza a férfi. – Azonkívül kedvelem az apácákat. Ezt a nagymamámtól tanultam, amikor még kisfiú voltam. Annának hívták, Prágában élt, és imádkozás közben még ma is mindennap beszélek vele. Szóval, mire vártok még?

A két nő elindult a férfi után, némán, biztos távolságban, ami kicsit bosszanthatta az ismeretlent, mert időnként megállt, mintha attól félne, hogy meggondolták magukat. Nemsokára feltűnt a piactér, amelyet két- és háromemeletes, jó állapotban lévő házak vettek körül.

– Ez itt a Serfőzde. – A férfi megállt. – Befelé!

A fogadó belmagassága alacsony volt, és megtöltötték az emberek. Csak a hátsó sarokban találtak szabad asztalt, a férfi arrafelé terelte őket. Minden teketória nélkül ételt és italt rendelt, azután beszélni kezdett. Nemsokára a nevét is megtudták: Jan Seman, Prágából, a híres festő, Lucas Cranach legénye, akinek a közelben volt műhelye, és akit elhalmoztak megbízásokkal. Jan minderről lelkesen, hevesen gesztikulálva számolt be nekik, miközben Susanna és Bini némán csillapították az éhségüket a zöldséges-tönkölybúzás raguval, amelyben bőségesen volt szalonnabőr is. Mindketten elfogyasztottak két teli tányérral. A kenyérből sem sok maradt, amelyet a vörös hajú fogadósné tett az asztalra.

– Hónapok óta nem ettem ilyen jót! – Bini jólesően nyújtózkodott.

– Jámbor nővér létetekre meglepő az étvágyatok – szólalt meg Jan. – Úgy tűnik, a helyi sör is ízlik nektek. Hozassak még egy korsóval?

Bini már éppen bólintani akart, Susanna aggodalmas arca azonban megakadályozta benne.

– Miért teszed ezt? – kérdezte a lány Jant. – Nem ismersz minket, és adósod maradunk az étel árával is. Ha esetleg arra gondolnál, hogy más módon kárpótolunk…

A férfi egészen közel hajolt a lányhoz.

– Nézz rám! – kérte Susannát. – Azt szeretném, hogy minden szóra odafigyelj.

A lány kényszeredetten engedelmeskedett.

– Nincs szükségem rá, hogy nőket vásároljak – szólalt meg a férfi, és csengő hangjából egyszerre eltűnt a melegség. – Eddig még mindig önként jöttek hozzám a nők. Ezt jól jegyezd meg!

A férfi szeme a sötét erdei méz színére emlékeztetett. Az orra nagy volt, de nem túl széles. Úgy tűnt, még egyetlen fogát sem veszítette el. Amikor kinyitotta a száját, telt ajka mögül elővillantak ragyogó fogai. Egy barna hajtincs állandóan a férfi magas homlokába lógott. A legvonzóbb azonban az apró gödröcske volt az állán, amely kíváncsi külsőt kölcsönzött neki.

Susanna lesütötte a szemét.

Nem illik ilyen nyíltan megbámulni a férfiakat, és zokon vette az idegentől, hogy erre kényszerítette őt. Nem tudott eligazodni a férfin, akinek olyan gyorsan változott a hangulata, mint a szeszélyes áprilisi időjárás. Vajon miért pont vele futottak össze A Hattyúban?

– Nincs szükségünk segítségre – válaszolta dacosan a lány. – Eddig is jól elboldogultunk egyedül. Keresünk egy pajtát, ahol megszállunk éjszakára.

– Csakugyan? Akkor sok szerencsét kívánok! – válaszolta vigyorogva Jan. – Wittenbergben nyüzsögnek a nőtlen legények. A legtöbb diáknak nincs pénze bordélyra. Az itteni mesteremberek pedig nagyon vigyáznak a hajadon lányaikra, elhiheted. Ezért ezek a fickók kihasználnak minden alkalmat…

– Pontosan mit ajánlanál nekünk? – vágott közbe Bini gyorsan.

– A legjobb házat a városban – felelte Jan. – Mindenesetre, ha bármit elloptok, velem gyűlik meg a bajotok!

Az asszony, akivel a kapuív alatt találkoztak, barna ruhát viselt, amelyet magas gallér díszített. Vöröses haját háló fogta össze. Karjában egy alvó csecsemőt tartott, egy szőke kisgyermek pedig a szoknyájába kapaszkodott.

– Hansi ma egész nap nyugtalan volt – szólalt meg az asszony. Ferde vágású szeme jókedvről árulkodott. – Az előbb olyan erősen rugdalta a bölcsőt, hogy Elisabeth felébredt, és üvölteni kezdett, mint akit nyársra húztak. Azóta inkább a karomban tartom.

– Talán féltékeny? – Jan az alvó kislány fölé hajolt. – Most, hogy a kis Hans kénytelen osztozkodni az anyai szereteten. Nincs már láza?

– Jobban érted a gyermeki lelket, mint bárki más – válaszolta az asszony. – Vélhetően ezért olyan elevenek a vöröskréta-rajzaid is. Bárcsak újra lerajzolnád őket! A gyerekeink olyan gyorsan változnak! – Az asszony fáradtnak tűnt. – Igen, Elisabeth, hála istennek, lassan meggyógyul. A félelmem azonban nem múlt el. Olyan ő, mint egy törékeny virág, amelyet elfúj a legkisebb szellő, miközben Johannes erős, mint egy ifjú fa. – Az asszony tekintete a két nőre tévedt, akik némán álltak ott. – Kiket hoztál magaddal?

– Nem azt mondtad nemrég, hogy sürgősen új szolgálóra van szükséged, mélyen tisztelt Luther asszony? Pontosan tudom, milyen szerény vagy, így hát egyszerre kettőt is hoztam magammal.

Susanna és Bini alig mertek lélegzetet venni. Katharina von Bora – a reformátor felesége!

Sonnefeldben az apácák sokat beszéltek az asszonyról. Állítólag elcsábította Luther, az ördög menyasszonya, és megérdemelné a pokol tüzét, mondták egyesek, mások pedig irigyen követték nyomon a hozzájuk eljutott híreket az asszonyról. Mindenesetre egyik apácát sem hagyta hidegen a szerzetes és a nővér hallatlan sorsa, akik házasságot kötöttek egymással. Katharina von Bora asszonyról bármit el tudtak képzelni.

Most azonban egy vonzó, fiatal, erős csípőjű és vékony nyakú nő állt előttük. Kicsit savanykás illatot árasztott magából, Susanna orrát először ez a szag csapta meg. A lipcsei gazdaasszonya ugyanilyen szagot árasztott szülés után. Ez annyit jelentett, hogy az asszony még szoptatott.

– Kedves tőled, Jan Seman! – Katharina elmosolyodott. – Azonban megint elfogyott a pénzem. Sürgősen új kerítésre lenne szükségünk, nehogy a vaddisznók mindent széttiporjanak, a tetőt szigetelni kellene, és tegnap óta már a nagy vízüst is folyik, miközben Doktor Martinus fáradhatatlanul a könyvei fölött görnyed, és mindebből nem lát és nem hall semmit…

Az asszony felsóhajtott.

– Már annak is nagyon örülök, hogy végre elérkezett a tavasz, és legalább újra nőni kezdtek a növények a kertemben. Hogyan tudnám máskülönben etetni a sok éhes szájat az asztal körül?

Hansi ekkor elengedte az anyja szoknyáját, és odaszaladt Janhoz, aki a magasba emelte, és a karjára vette a fiút. A gyermek kövérkés lábával türelmetlenül rugdalni kezdte a férfi hasát.

– Repüljünk! – kiáltotta a kisfiú. – Hansi repülni akar!

Jan feldobta a gyermeket a levegőbe, újra meg újra, amit a kisfiú hangos ujjongással nyugtázott.

– Felfogadod őket szolgálónak, lányom, ne légy ostoba! – Katharinát egy idősebb asszony energikusan félretolta. Bokáig érő hálóingére sötét gyapjúkendőt dobott. Bal vállán vékony ősz copf lógott le.

– Lene néni, hogy te sosem tudsz hallgatni! Hát nem megmondtam, hogy maradj ágyban, és kúráld ki a derékfájásodat?

– Ugyan már! A fetrengéstől nem egyenesedik ki a derekam. Négy szorgos kéz azonban a hasznunkra lehet. – Azzal az öregasszony Susanna és Bini mellé lépett, és szemügyre vette őket. – Tetszik nekem az arcotok – mormolta. – Sovány ugyan, de becsületes. Úgy tűnik, tudtok dolgozni. Amire szükség is lesz a házunkban. Most már csak azt mondjátok el, mi a nevetek, és honnan érkeztetek.

– Mindketten apácák voltak – válaszolta Jan. – Nekem azt mondták…

– A sonnefeldi kolostorban éltünk – szólalt meg gyorsan Susanna. – A nevem Susanna, ő pedig itt Binea, egykori nővértársam. Szívesen dolgoznánk önöknek.

– Apácák? Mostanában sokan állítják ezt magukról. Persze nem mindenki mond igazat. – Katharina előretolta az állát, és hirtelen megközelíthetetlennek tűnt.

Bini bal kezének hüvelyk- és mutatóujjával kört formált, ez egyike volt a sok néma jelnek, amelyeket a kolostorban a hosszú szilencium ideje alatt használtak.

Nem bízik bennünk, ezt jelentette a jel. A lány jobb kezével végigsimította a jelet. Meg kell győznünk.

Susanna felemelte a jobbját, és röviden megérintette a bal tenyere szélét. Nehéz lesz! Nem fogunk hízelegni. Még itt sem.

Katharina tekintete követte a néma párbeszédet. Az arckifejezése már nem volt olyan szigorú.

– Csak egy kamrát tudok felajánlani. Most már tudom, hogy valóban egy kolostorból érkeztetek, máskülönben nem ismernétek ezeket a jeleket. – Az asszony hangja szenvtelenül csengett. – Kaptok ellátást is. Ha a diák urak, akik nálunk szálltak meg, végre kinyitják az erszényüket, talán még néhány garast is kaphattok. A munka azonban kemény, korán kezdődik és későn ér véget. Alig jut idő pihenésre.

– Hozzá vagyunk szokva – felelte Susanna. – A kemény munkához egy keresztény otthonban.

Erre a válaszra felragyogott Katharina szeme.

– Tehetünk egy próbát egymással – szólalt meg az asszony. – Egyelőre egy hónapra. Azután majd meglátjuk.

Jan talpra állította Hansit, aki azonnal sírni kezdett.

– Ezek szerint megegyeztek – szólalt meg a férfi. – Akkor visszamehetek a műhelybe. A mester már biztosan vár.

– Repülni! Repülni! – zokogott Hansi dacosan a férfi felé nyújtva a kezecskéit.

– Majd legközelebb – ígérte Jan, miközben behatóan Susannára pillantott. – Remélem, csak jót hallok rólatok.

A lány lesütötte a szemét. Bárcsak eltűnne már a férfi!

A puszta jelenléte is égette a lány bőrét. Esetleg még kinyitja a száját, és elárulja, hogy megpróbálták…

Jan azonban nem szándékozott ilyesmit tenni, legalábbis aznap nem. A férfi a fejére húzta a köpenyét, mert kezdett eleredni az eső, azután sarkon fordult, és elsietett.

– Tudom, milyen érzés elveszíteni mindent – jutottak el egy idő múlva Katharina szavai Susanna tudatáig. – Talán az egykori Fekete Kolostor lehet majd az új otthonotok.

– Rajtunk nem múlik majd. – Bini óvatlan lépést tett előre. Az arca hirtelen elfehéredett a fájdalomtól.

– Közelebbről is meg kell vizsgálnom a lábadat. Már az előbb észrevettem, milyen esetlenül sántikálsz. Mi történt? Kisebesedett a lábad, vagy megszúrta valami?

Bini szeme elkerekedett. Kinyitotta a száját, azután mindjárt be is csukta, anélkül hogy megszólalt volna.

– Ne félj, majd rendbe jön! Gyere velem a konyhába, az éléskamrában tartom a gyógynövényeimet. Biztosan megtaláljuk számodra a megfelelő orvosságot. – Katharina átadta Susannának a kis Elisabethet. – Tudsz bánni a gyerekekkel? – kérdezte az asszony, meg sem várva a választ. – Nos, ha nem, akkor nálunk hamar megtanulod. Nézd csak, Hansi titokban már a szoknyádat rángatja!

Az öregnek rossz kedve volt, Jan ezt azonnal észrevette, amikor belépett a helyiségbe. Lucas Cranach a fejét előretolva, zömök nyakát behúzva komoran bámulta a rajzot, amelyet a legénye, Ambrosius vitt fel a krétaréteggel alapozott fatáblára.

– Tényleg nem tudom, miért is etetlek tovább – mormolta Cranach. – Ennél még a fiam, Hans is többre képes, pedig még csak a második tanulóévét végzi.

A tizenöt éves Hans Cranach szélesen elvigyorodott, miközben Ambrosius szögletes válla még jobban meggörnyedt. A makacs köhögés, amely egész télen át kínozta a legényt, még nem múlt el teljesen, és nemcsak a húst ette le a csontjairól, hanem sebezhetővé tette sok más betegséggel szemben is. Pedig ő volt az egyik legjobb a tájképfestészetben, és ezt az öreg is pontosan tudta. Mégis éppen Ambrosiust bízta meg vele, hogy lerajzolja az egymáshoz alig illő párt, egy idős férfit az ifjú feleségével.

A pestisnek köszönhetően, amely az elmúlt évben Wittenbergben tombolt, erősen megcsappant a műhelyben dolgozók száma is. Két legény és három inas halt meg a járványban. Janon és Ambrosiuson kívül csak két legény volt, Simon és Paul, mindketten nagyjából Jannal egyidősek, valamint Cranach mester két fia, Hans és Luc, akiket az apjuk tanított. Nemsokára bizonyára érkezik utánpótlás, hiszen Cranach művészete az egész birodalomban ismert volt.

A kérdés csak az volt, hogy mikor.

Már régóta fel kellett osztaniuk egymás között a munkát, mert Cranach rengeteg feladatot vállalt magára: házakat vásárolt és adott el, övé volt a patika, befektetett a nyomdába is, ráadásul még a városi tanácsnak is a tagja volt.

– Akkor majd gyorsan kijavítjuk a hibát – szólalt meg Jan, aki megszánta a leszidott legényt. – Néhány vonás, és az egész társaság…

– Ó, visszaértél végre? – fordult felé Cranach. – Már attól tartottam, hogy a kedves Seman úr esetleg csak holnap kora reggel tisztel meg minket a jelenlétével.

– Az egész délutánra elengedett – válaszolta nyugodtan Jan. – És estére is. Már elfelejtette?

A két férfi egymásra bámult. Nem ez volt az első alkalom, hogy összezördültek. Cranach végül türelmetlenül legyintett.

– Nem számít. Most már itt vagy. Ambrosius foglalkozzon az új női arckép táblájának a lazúrfestésével. Azt legalább képes megcsinálni! Ti pedig, fiúk, tisztítsátok meg az ecseteket, de rendesen, mert velem gyűlik meg a bajotok. – Azzal a mester a fekete barettsapkájáért nyúlt. – Gyerünk, menjünk!

– Újra el akarsz menni? – Barbara Cranach magas hangja szakította félbe a feszült csendet, aki észrevétlenül lépett be a műhelybe. – Hiszen már majdnem elkészült az étel. A sült pedig kiszárad, és rágós lesz, ha túl sokáig hagyjuk a tűzön.

Az asszony rendelkezik azzal a képességgel, hogy láthatatlanná tudjon válni, gondolta Jan, és úgy járjon-keljen, mint egy szellem. Ha az ember figyeli egy ideig, utána nem tudja, mit is látott valójában. Pedig az asszony telt arcával és világoskék szemével nem volt csúnya, lenszőke hajába pedig még nem vegyültek ősz hajszálak. Öt gyermeket szült a mesternek – és eddig még egyetlen festmény sem örökítette meg, mintha az öreg időközben megfeledkezett volna róla, hogy kivel is kötött házasságot.

– Ne bámuld ilyen mohón a feleségemet! – szólalt meg Cranach dühösen. – Pontosan tudod, hogy nehezen viselem. A városszerte ismert szoknyavadásztrükkjeid ezek között a falak között semmit sem érnek, Seman! Nem érdekel, mit művelsz az Elba partján. De még bizonyítanod kell a szorgalmadat és a kitartásodat, amíg egy tisztes menyasszonyt kapsz, különben semmi sem lesz a dologból.

Azzal a mester Barbarára kacsintott.

– Most pedig szeretném, ha mosolyognál. Mert ha a férjed nem lenne olyan ügyes abban, hogy új megbízásokat szerezzen, akkor nem lenne ez a tágas ház, sem a konyha, ahol kedvedre parancsolgathatsz. Szóval ne panaszkodj, inkább adj a sülthöz egy kevés sört, és tégy félre nekünk két rendes adagot, hogy később majd csillapíthassuk az éhségünket!

Azzal a mester a kezébe vett egy lámpást, amelyet már előkészített, és olyan gyorsan kisietett, hogy Jan alig tudta követni.

Pár lépés múlva Jan rájött, hová igyekeznek.

– A kastélyba akar menni? – kérdezte halkan. – Ezek szerint a választófejedelem az, aki…

– Nem ő az – szakította félbe Cranach. – Őfensége Meissenben tartózkodik, neked pedig azt tanácsolom, ne kotnyeleskedj ma este. A megbízóm teljes diszkréciót kíván. És meg is kapja.

– Akkor rám miért van szüksége?

– Időben megtudod. – Cranach annyira sietett, hogy Jan oldala szúrni kezdett. Az út további részében hallgatott, és arra koncentrált, hogy egyenletesen lélegezzen.

Lucas Cranach nem a kastély főkapuja felé tartott, hanem egy oldalsó bejárathoz igyekezett, amelyet könnyen el lehetett téveszteni. A festő azonban pár évig a wittenbergi rezidencián lakott, és kitűnően kiismerte ott magát.

A mester a faajtóhoz csapta a rézrozsdás kopogtatót. Először semmi sem történt, de végül kinyílt az ajtó, és beengedték őket.

Egy hajlott hátú szolga felvezette őket egy keskeny lépcsőn. A lépcsőfokok nyikorogtak a csizmájuk talpa alatt. Azután egy sötét folyosóra értek.

A szolga meghajolt, majd elment.

– Most azonnal bemész a bal oldali szobába. – Cranach hangja egyszerre rekedtesen csengett az izgalomtól. – A falon függ egy nagy vászon. Azt egy tenyérnyire eltolod jobbra, persze óvatosan. A résen keresztül belátsz majd. Természetesen hallani is fogsz mindent.

– De minek… – Jan megtántorodott az erős lökéstől.

– Egyszerűen tedd, amit mondtam! Ha háromszor kopogtatok, kijöhetsz. – Cranach kivette Jan kezéből a lámpást, és betuszkolta az ajtón.

Odabent Jan szemének először hozzá kellett szoknia a sötétséghez. Egy asztal állt ott négy magas székkel, valamint két nehéz, faragott láda. A hosszanti oldalon egy nagy vászon lógott.

Jan közelebb lépett, és óvatosan félrehúzta. Éppen idejében.

– Elkésett, Cranach mester. – A beszűrődő férfihang mély volt, és dallamos. – Ezek szerint igaz, amit önről beszélnek: kényelmes és lusta lett?

– Semmiképpen, tiszteletre méltó…

– Neveket nem említünk! – csattant fel a mély hang élesebben. – Ebben egyeztünk meg.

– Ahogy kívánja. – Cranach enyhén meghajolt.

A szobába alig szűrődött be valami fény. Egy kandeláber két gyertyával, ez volt minden.

– Térjünk is rá a tárgyra. Gyűlölöm, ha az időmet vesztegetik. Egy festményt szeretnék, Cranach mester, egy különleges festményt. A téma bizonyára nem ismeretlen ön előtt, az általam elképzelt különleges megvalósítás azonban vélhetően igen.

A férfi változtatott a testtartásán. Karcsú volt, középmagas, egy lovas arányos testfelépítésével.

Talán katona, gondolta Jan önkéntelenül. A férfi minden mozdulata ruganyosságról és erőről árulkodott.

– A három gráciát kell megfestenie – folytatta a férfi. – Aglaia, Thaleia, Euphroszüné.

Vajon elfojtott nevetés hallatszott?

– Ha ragaszkodik hozzá, festhet rájuk egy átlátszó fátylat. Egyebet azonban ne viseljenek a testükön.

– Szóval aktról lenne szó – szólalt meg Lucas Cranach. – Megspórolhatta volna a felhajtást! Amint tudja, sok mitológiai motívumot megfestettem már…

– Még nem fejeztem be – vágott közbe a férfi. – És ne írja elő nekem, mit tegyek, mert hamar elválnak az útjaink. Ezúttal nem a műhelyéből választ majd mintákat, amiket előszeretettel használ, megértette? Azt akarom, hogy élő modellekkel dolgozzon. Más nem érdekel.

A férfi sietve beszélt, mintha gyorsan le akarná tudni a dolgot.

– Kérdezősködhetek a bordélyban. – Cranach nem tűnt túl lelkesnek. – Bizonyára akad valaki, aki pénzért hajlandó meztelenül modellt állni.

– Nem akarok szajhákat! – kiáltott fel a férfi. – Nem akarom, hogy szerepeljenek a festményeken. Nem, tisztes asszonyokat akarok, akik az arcukat és a testüket kölcsönzik a három gráciának, minden megtévesztés nélkül, ha érti, mire gondolok.

A megbízó izgatottan oldalra fordította a fejét beszéd közben, Jan pedig megpillantotta, amit a homályos fényviszonyok eddig elrejtettek a szeme elől. A férfi arcának a bal oldala feketén csillogott. Fémből készült maszkot viselt, amely taszító, szinte ördögi kinézetet kölcsönzött neki.

Jan önkéntelenül hátrált egy lépést, azután még szorosabban a falhoz szorította a homlokát.

– Ön is tudja, hogy ez lehetetlen. – Cranach nyugtatóan beszélt, akár egy makrancos gyermekhez. – Egyetlen tisztességes asszony sem mutatkozna meztelenül egy festő előtt.

– Akkor tegye lehetségessé! Nem járna rosszul. Éppen ellenkezőleg. – Azzal a férfi elővette az erszényét, és meglóbálta Cranach előtt, aztán kiszórta az asztalra az aranyakat. – Mindezt egy apró, fára festett olajfestményért. Nos, kecsegtető az ajánlat?

– De hiszen ez százötven gulden – mormolta rémülten Cranach.

Jannak elállt a lélegzete.

Horribilis összeg volt. Mérhetetlenül sok. Mégis csábító.

– Ötven gulden az előleg. Ha megegyezünk, mindjárt magával is viheti. Újabb ötven guldent adok, miután végzett az első két alakkal, a többit pedig a festmény elkészülte után kapja meg. Mindenesetre van még két feltételem. Aglaia alakjával kezdi a munkát.

– Ha feltétlenül ezt akarja…

– A modell Margaretha Relin lesz, a patikus ifjú felesége.

– Hogy képzeli? – fortyant fel Cranach. – Hiszen alig két éve házasok!

– Az ön dolga, nem az enyém – felelte a maszkos férfi. – Hát nem az öné a patika? Akkor nem lehet túl nehéz feladat rávenni Relint a dologra.

– Ő az alkalmazottam, nem a rabszolgám – felelte a festő tompa hangon. – Ami pedig a feleségét illeti…

A férfi kesztyűs kezével visszasöpörte a súlyos pénzérméket az erszénybe.

– Akkor akár el is felejtheti az iménti beszélgetésünket! Soha meg sem történt – szólalt meg. – Szép estét, Cranach mester! – Azzal a férfi indulni készült.

– Állj! Várjon! – Cranach bekapta a horgot, Jan számára ez nyilvánvaló volt. – Csak adjon egy kis időt, hogy hozzászokjak a gondolathoz.

– Időt? – A maszkos férfi keserűen felnevetett. – Ezzel el is érkeztünk a következő feltételemhez. A festménynek Mária mennybemenetelének ünnepéig{1} el kell készülnie. Képes lesz rá? – Azzal a férfi újra kinyitotta az erszényét, és leszámolt ötven guldent az asztalra.

– Nagyon feszített ez a tempó! És a másik két meztelen nő? – kérdezte Cranach. – Kik legyenek? Hercegnők? Vagy talán királynők? Micsoda képtelenségeket eszelt még ki?

– Csak nyugalom! – felelte a maszkos férfi. – Ön lesz az első, aki megtudja. Ha eljön az ideje. – Azzal a férfi a kezét nyújtotta. – Akkor megegyeztünk, Cranach mester?

Jan figyelte, ahogyan az öreg egy ideig habozik, majd belecsap a férfi tenyerébe.

A legény ellépett a faltól, és helyreigazította a vásznat. Amikor nem sokkal később felhangzott a három kopogtatás, gyorsan kiment a szobából.

Mindketten némán lépdeltek le a lépcsőn, majd az oldalbejárón át elhagyták a kastélyt. Néhány esőcsepp esett, és feltámadt a szél is. Jan érezte, ahogyan egyre nő közöttük a feszültség.

Egyszerre nem bírta tovább.

– Tudja, hogy tartom a számat – fakadt ki Jan. – Még akkor is, ha időközben már megbánta, hogy magával hozott…

– Egyáltalán nem. Éppen ellenkezőleg. – Cranach hirtelen megállt. – Egész Wittenberg arról pusmog, milyen jól értesz a nőkhöz. Most lesz rá lehetőséged, hogy bizonyítsd a tudományodat.

– Mit akar ezzel mondani? – kérdezte Jan bizalmatlanul.

– Nos, egyszerű a dolog: te leszel az, aki lefesti az ügyfelünknek Margaretha Relint mint meztelen Aglaiát.

Griet Hutinger jobb volt, mint bármelyik bordélytulajdonos, akivel valaha találkozott, szigorúbb, mint Kunz Rieger, aki bevezette őt a lipcsei piac melletti bordélyba, és sokkal becsületesebb, mint az utódja, Jörg Brandmann, akinek mindig a körmére kellett nézni, mert annyit lopott, mint egy szarka.

Az Elstertor melletti ház is rövidesen szerencsés fogásnak bizonyult: elég messze volt a Szűz Mária-templomtól, hogy ne zaklassa fel a tisztességes polgárokat, viszont könnyedén el lehetett érni, ha valaki társaságot akart vásárolni magának. Eleinte habozott, kibérelje-e a kétemeletes házat, mert a tizenkét kamra túl alacsonynak és szűknek, a két szoba pedig túl szegényesnek tűnt ahhoz, hogy csábítóak legyenek a borfogyasztásra és a szerencsejátékra. Ám alighogy az új bordélyház megnyitotta a kapuit, csak úgy özönlöttek a vendégek. Időközben már olyan sokan voltak, hogy a város északi részén lévő Holzmarkt melletti régi bordélynak aggódnia kellett a fennmaradásáért.

Természetesen kapóra jött, hogy Luther tanai miatt eltűnt az egykori katolikus ünnepnapok többsége, amelyeken szigorúan tilos volt a bordélyházak látogatása – ez is sokat nyomott a latban, amikor Wittenberg mellett döntött, de messze nem az volt az egyedüli ok.

Belépett a kapualjba, levette a köpenyét, és kifordította. Az egyszerű, szürke öltözék helyét, amelyben eddig a városban járkált, egyszerre pompás, karmazsinvörös posztó foglalta el, amely eddig a köpenye belső bélését alkotta. Amikor a maszkot is felvette, legyőzhetetlennek érezte magát.

Sikerülni fog a terve.

Az ilyen napokon ebben nem is kételkedett. Mindenkinek megmutatja majd, kivel állnak szemben: egy büszke, bátor férfival, akit senki és semmi nem akadályozhat meg a terve végrehajtásában.

Mindenesetre alaposan körülnézett, mielőtt elővette volna a kulcsot, és beledugta volna a hátsó ajtó zárjába.

Az ajtó könnyedén kinyílt, a férfi pedig végighaladt a folyosón, és végül belépett a földszinti helyiségbe.

– Patrónus! – Griet azonnal felugrott. Rajta kívül senki sem tartózkodott az alacsony mennyezetű helyiségben, ami azt jelentette, hogy mindegyik szajha dolgozik éppen, és ez tetszett a férfinak. – Igazából csak holnapra vártam…

– Elkészült az elszámolás?

– Természetesen. Azonnal hozom.

– Várj! – Azzal a férfi leült a padra. – Mi a helyzet a kis terhes lánnyal?

– Hála istennek időközben már megoldódott a probléma – felelte. – Els először nem akarta meginni a meténgből, babérból és szegfűből készült főzetet. Ezért egy kicsit erőszakosabbnak kellett lennünk. – Az asszony a füle mögé simított egy sötét tincset. Griet kövérkés és forróvérű volt, telt kebellel és ringó csípővel, amelyet kihangsúlyozott szűk, világos ruhája. Az a típusú nő volt, aki hamar megőrjítette a férfiakat – nyilvánvalóan mégis örült annak, hogy neki már nem kell széttárnia a lábát. – Egy-két hét múlva újra munkára lehet fogni. Igazából nem dolgozik rosszul. Elsnek meg kell tanulnia, hogy jobban megfeledkezzen magáról. Ugyanis azt szeretik a férfiak.

– Rendben. Majd betanítod. Ezzel mindenkinek segítenél. Most pedig adj egy kupa bort!

Az asszony töltött a férfinak, aki ivott, de nem nyelte le a bort, hanem utálkozva kiköpte.

– Micsoda utálatos lőre! Mindenáron el akarod üldözni a kuncsaftjainkat?

– De én azt hittem… – Griet a koszos fűzőjéhez emelte, majd leeresztette a kezét. – Takarékoskodnunk kell…

– Megértettél végre? – üvöltötte a férfi. – Azért fizetlek, hogy teljesítsd az utasításaimat. Érted?

Az asszony újra bólintott.

– Azonnal beszerzel valami jobb bort, mert aki többet iszik, annak nemcsak buja gondolatai támadnak, de megjön a játékkedve is. – Természetesen a bordélyban valamennyi kocka cinkelt volt. – Elég sokba került, hogy italmérési jogot szerezzek a városi tanácstól! Most pedig szépen behajtjuk azt a sok pénzt.

Az engedély Griet nevére szólt, ahogyan sok minden más is. A férfinak sikerült teljesen a háttérben maradnia. Senki sem hozhatta kapcsolatba a nevét a bordéllyal. Erre kínosan ügyelt.

– Elégedett lesz, patrónus. Több mint tisztességes a bevételünk. – Griet lesimította a szoknyáját, és el akart menni a férfi mellett. Az azonban megragadta az asszony karját, és kényszerítette, hogy megálljon.

– És ha egy nap a kuncsaftod szeretnék lenni? – kérdezte rekedten. – Akkor mi lesz, szép Griet?

Az asszony félrehajtotta a fejét, mert nem bírta elviselni a férfi szagát. Valami hideget érzett, amitől összeszorult a torka. A férfi csak egyszer ért hozzá valamelyik lányhoz, de olyan csúnyán elbánt vele, hogy az a sérüléseivel mit sem törődve titokban elmenekült Wittenbergből. Egy diák mesélte később, hogy a lányt végül Jenában egy borbély fogadta be. Az asszony erről egy szót sem szólt a patrónusnak – és a jövőben is ehhez tartja majd magát.

– Én vezetem az üzletét – felelte ezért erőltetett mosollyal, ami igencsak nehezére esett. – Hogyan kéjeleghetnék önnel az ágyban?

A férfi is elnevette magát, de szintén kényszeredetten.

Miközben Griet felsietett a sötét faládáért, amelyben a pénzt tartotta, olyan hevesen vert a szíve, hogy attól tartott, kiugrik a helyéről.

Valami puha ért az állához, Susanna már éppen el akarta hessegetni, amikor meghallotta a magas hangot.

– Ébren vagy?

A csiklandozás erősödött. A sipítozás is hangosabb lett.

A lány kinyitotta a szemét – Hansi víztiszta szeme nézett vissza rá. A lány mellkasán egy vörös-fehér csíkos macska ült, alig volt nagyobb egy férfitenyérnél.

Hansi örült, hogy a lány felébredt, a copfja után kapott, és vidáman meghúzta.

– Au! – fortyant fel Susanna, a kiscica pedig visítva leugrott róla. – Talán egyesével akarod kihúzni a hajszálaimat?

A kisfiúnak tetszhetett a gondolat, mert hangos ujjongásban tört ki.

– Felébredt! – sivította. – Susa felébredt!

Milyen gyorsan hozzá lehet szokni egy ilyen kisgyermekhez!

Susanna megragadta Hansit, szorosan átölelte, és csiklandozni kezdte. A kisfiú sivalkodott és kapálódzott, miközben teli torokból nevetett.

– Hansi repülni akar! – könyörgött, amikor a lány újra elengedte.

– Természetesen – felelte Susanna, és felpattant. –  Egész nap csak repülni, az tetszene neked. De lassan már el sem bírlak, fiatalúr.

A lárma felébresztette Binit is, aki álmosan rájuk nézett. A kamra, amelyet Katharina von Bora a rendelkezésükre bocsátott, két egykori fülkéből állt, amelyeket között elbontották a falat. Éppen elég tágas volt ahhoz, hogy leterítsenek két szalmazsákot, és elpakolják a kevéske holmijukat, amelyet magukkal hoztak a meneküléskor.

– Olyan fáradt vagyok, hogy sírni tudnék – mormolta Bini. – Pedig a kolostorban sokkal hamarabb keltünk fel!

– De ott legalább megszabott ideje volt az imádságnak és a meditációnak. Itt azonban reggeltől késő estig robotolunk.

Susanna belebújt a ruhájába, és bekapcsolta a fűzőjét. A lánynak még mindig hiányzott a biztonság és a védettség érzése, amelyet a szigorú fehér habitus, a fátyol meg a skapuláré kölcsönzött neki. A mostani kinyúlt, kék ruhájában védtelennek érezte magát, mintha ki lenne szolgáltatva a férfiak pillantásainak. Ráadásul egy mosás is ráfért volna. De a váltás ruhája még kopottabb volt.

Susanna el akarta venni Hansitól a rózsafüzért, amelyet a kisfiú elcsent a lány batyujából, a gyerek azonban nem akarta elengedni. A rózsafüzér egyszerű faszemekből állt, amelyeket Laureata nővér külön Susanna számára faragott, a zsinór, amelyre a szemeket felfűzték, a hosszú évek alatt elkopott – és hirtelen elszakadt.

A szemek a padlóra potyogtak, Susanna arcán pedig könnyek csorogtak végig, miközben Hansi újra hangosan ujjongani kezdett.

– Ez szent, szent! Érted? – kiáltott fel a lány. – Még akkor is, ha a szüleid nem tisztelik az üdvözlégyet. Bini és én mindig a Szent Szűzhöz imádkozunk, ahogyan azt tanultuk.

A kisfiú olyan figyelmesen nézett rá, mintha minden szavát értené.

– Szent – ismételte meg a gyermek nagy komolyan. – Szent… – Azután kiszaladt. A csíkos macska felemelt farokkal követte.

Susanna lehajolt a rózsafüzér keresztjéért, felvette, és a mellkasához szorította.

– Munka után majd összegyűjtjük a szemeket, és újra felfűzzük – próbálta vigasztalni Bini, aki időközben már szintén felkelt és felöltözött. – Egyelőre azonban azok nélkül kell imádkoznunk. Úgyis mindent tudunk kívülről. A szívünkbe van írva.

Azzal a lány szaglászni kezdte a ruháját.

– Úgy bűzlök, mint egy görény – mondta végül. – Te sem állsz jobban. A sok állat miatt van: tyúkok, libák, galambok, nyulak, kecskék és főleg a disznók, amelyek állandóan a sárban dagonyáznak. Hallottad, hogy még egy tehenet is akarnak venni? Akkor aztán valóságos Noé bárkájával lesz itt dolgunk. Legfőbb ideje, hogy nagymosást tartsunk, Susanna! Katharina mutatott egy helyet a folyónál, ahová az asszonyok mosni járnak. A legközelebbi napfényes napon elmegyek oda a ruháinkkal.

– Képes leszel erre a sérült lábaddal? – kérdezte kétkedően Susanna.

Bini arca felragyogott.

– Katharina kamillából és árnikából készített krémje valóságos csodát tett. – Azzal odatartotta a lábát Susanna elé. – Látod, már szinte bezárult a seb! De miért vágsz hirtelen ilyen komor arcot?

– Csak bámulok, mint máskor – védekezett Susanna. A seb még messze nem zárult be.

Bini azonnal visszahúzta a lábát.

– Ó, már tudom. Ma kellett volna meglátogatnia minket annak a Jannak. De sajnos nem ér rá. Állítólag a mestere miatt. Luther asszony tegnap mesélte az öregasszonynak.

– És akkor mi van?! Semmi sincs a világon, ami kevésbé érdekelne – fortyant fel Susanna.

Bini gyengéden megcirógatta a barátnője arcát.

– Mindig is rosszul hazudtál – mondta vigyorogva. – De éppen ezt szeretem benned.

Második fejezet

Minden nőnek saját illata van, Jan erre már rájött az évek során. Néhányan a nyári rét, mások a széna vagy egy egzotikus fa illatát árasztották, megint másoknak pedig savanyúkáposzta-szaga volt. Az illatot alig lehetett érezni, amíg az ember távolabb állt az asszonytól, de egyre erősödött, ahogyan közelebb ért. A legerőteljesebb akkor lett, amikor összekeveredett a szerelem nedveivel, és szétterült, mint egy növény, amelynek az ágai minden irányban kinyújtózkodnak.

Margaretha Relin látványára Jannak mindig egy láda jutott az eszébe, amelyben frissen mosott ruhát tartanak, mert az asszonynak tiszta illata volt, illedelmes, már-már ártatlan. Pedig a patikus feleségének hatalmas szürke szemében huncutság ült, egy percre sem nyugvó keze pedig beszéd közben végig a takarosan feltűzött hajával játszott. A csuklója vékony volt, az ujjai azonban hosszúak és erősek, egy szappanfőző lányának a keze, aki tud keményen dolgozni.

Az asszony kedvelte őt, Jan ezt már a patikában tett első látogatása óta tudta. Kedvelte a férfi szemtelen mosolyát meg az apró tréfáit, amelyekkel szórakoztatta őt, miközben összepakolta a megrendelt festékeket, növényeket és fűszereket, amiket gondosan becsomagolt, mintha hosszú utazásra készülne, és nem csupán pár lépést tenne meg Cranach műhelyéig. Az asszony legtöbbször barátságos volt, és vidám, Jan azonban nem szabadult az érzéstől, hogy melankólia gyötri. Jannak már többször eszébe jutott, hogy rákérdezzen ennek az okára, de eddig nem tette meg, mert úgyis sejtette, mi nyomasztja az asszonyt.

Margaretha egyszer elárulta magát, és szégyenkezve megmutatta neki a bükkfából faragott bölcsőt, amelyet az asztalos készített. Az egész város arról pusmogott, vajon miért üres még a bölcső. A tisztes, idős patikus, a hajlott hátú, ősz hajú Alwin Relin bizonyára elszámolta magát, amikor azt gondolta, hogy ifjú feleségével egy szempillantás alatt egy seregnyi egészséges gyermeket nemzenek.

Nem tudott eléggé sietni az újranősüléssel, alig bírta kivárni, hogy derék feleségét, Geruscht eltemessék, akit a házasságuk hosszú évei alatt egyszer sem sikerült teherbe ejtenie. Relin gyorsan kibérelt Cranach mestertől egy frissen felújított házat, hogy ott zavartalanul eltölthesse a mézesheteket Margaretha társaságában. Mindennek már majdnem három esztendeje volt – és a patikus még mindig hiába várta a gyermekáldást.

Margaretha sima, kislányos arcára finom ráncokat vésett a gyermektelen jövő miatti aggodalom, és a szeme alatti sötét karikák álmatlan éjszakákról tanúskodtak. A lazúrkő, a malachit, a cinóber és a többi különlegesség összepakolása közben az asszony lehajtotta a fejét, és kerülte Jan tekintetét.

A férfi hirtelen tehetetlennek érezte magát.

Margaretha szórakozott volt, és teljesen magába fordult – hogyan hozhatná így szóba az ügyet, amellyel a mester megbízta?

Jan megköszörülte a torkát, és szavak után kutatott, de nem találta az odaillőket. Pedig sikerülnie kell! Sok minden függ attól, hogy sikerrel jár-e.

Jan a nő álla alá nyúlt, és gyengéden felemelte a fejét.

– Ennyire szomorú? – kérdezte halkan. – Nem tudom elviselni egy olyan szép nő esetében, mint ön.

– Én és a szépség, na ne nevettessen! – felelte ingerülten az asszony. – A nyakam túl rövid, az orrom mint egy krumpli, a csípőm pedig nem elég széles. Ami meg a többit illeti… – Azzal eltolta a férfi kezét. – Tartogassa a bókjait azoknak, akik megérdemlik!

– Vaknak kell lennie, akit hidegen hagy a szépsége – folytatta Jan zavartalanul. – Mondja csak, talán összetörte otthon az összes tükröt?

Margaretha akaratlanul is elmosolyodott.

– Csak kettő volt, de az egyik már régen tönkrement. A másikat elrejtettem a ládában. Egészen az aljára, ha éppen tudni akarja.

– És a férje szeme? Mit olvas ki belőle?

– Azt, hogy értéktelen vagyok. Egy olcsó szolgáló, semmi több. Alwin hibát követett el. Sosem szabadott volna feleségül vennie. Engem, egy szappanfőző leányát. Ezt súgja nekem a szeme. – Az asszony zihálva a pultra emelte az edényeket. – A szekérrel jött? Azzal könnyebb lenne.

Jan az asszonyra pillantott.

– Nem bánom, ha kétszer kell fordulnom, éppen ellenkezőleg. Szívesen vagyok a közelében. És még szívesebben nézem önt. – Jan elmosolyodott. – Mindenekelőtt persze azt szeretném, ha ön is így érezne. Meg kell tanulnia szeretni saját magát, különben más sem lesz képes erre.

– Ön mindig olyan furcsán beszél! – Az asszony az arcához kapott, mintha el akarna hessegetni valamit. A frissen mosott ruha illata felerősödött. – Nem csoda, hogy annyit pletykálnak önről az emberek.

– Csak hadd beszéljenek! Engem nem zavar. Szeretném lefesteni, Margaretha.

– Engem? – Az asszony visszahőkölt. – Miket beszél? Elment az esze?!

– És ha igen? Kérem, mondjon igent!

– De hiszen ez teljes képtelenség! Még ha akarnám is: Alwin sosem egyezne bele. – Margaretha a vörösesszőke hajtincseit babrálta. Az utóbbi időben hordott főkötőt ezúttal nem viselte. Talán mert már nem érezte magát házas asszonynak? – Már olyankor is féltékeny, ha váltok néhány barátságos szót valamelyik vevővel. Pedig ez az üzlethez tartozik, erre már az apám megtanított gyerekkoromban. Alwin ráadásul gyakran hagy engem egyedül.

– És ha meg sem tudná a dolgot? – erősködött Jan. – Én tudok titkot tartani. És ön?

– Talán titokban osonjak ki a patikából? – kérdezte sértődötten az asszony. – Vagy a házunkból, miközben Alwin békésen hortyog mellettem? Hogy képzeli egyáltalán? Én tisztességes asszony vagyok. Sohasem tennék ilyesmit.

– Jövő héten a férje négy napra Meissenbe utazik Cranach mesterrel – felelte Jan, majd megfogott két edényt, és tett pár lépést az ajtó felé, mielőtt visszafordult volna. – Talán még tovább is maradnak, ha a választófejedelem új megbízást ad, ami elég valószínűnek látszik. Ilyen kedvező alkalom nem adódik egyhamar. Ki kellene használnunk. Nem gondolja?

– Hogy merészeli…?

A férfi megállt, és a válla fölött az asszonyra pillantott.

– Ne értem tegye meg, hanem saját magáért, Margaretha! – folytatta a férfi kérlelő hangon. – Hogy emlékezhessen a szépségére. Megígérem önnek, hogy akkor mások számára is újra láthatóvá válik.

Az asszony szája kinyílt, mintha valamit még mondani akart volna, azután csak némán vállat vont, és eltűnt a szomszédos helyiségben.

Susanna minden alkalommal összerezzent, amikor Lutherrel találkozott, pedig a reformátor szinte tudomást sem vett róla. Mindig sietett, mintha már a következő sürgető ügy szólítaná, átrohant a szobákon, nem nézett se jobbra, se balra, aztán mindennap hosszú órákra eltűnt az írószobájában a legfelső emeleten. Ha az ajtó zárva volt – mint általában –, az azt jelentette, hogy nem szabad zavarni. Ezt mindenkinek be kellett tartania a házban.

Ketten mégis figyelmen kívül hagyták ezt a jelet: Katharina bátran belépett a helyiségbe, szélesre tárta az ablakot, hogy kiszellőztessen, és felfrissítse a levegőt, de főleg azért zavarta meg a férjét, hogy emlékeztesse rá, már felesége és gyermekei is vannak. Természetesen Hansi is bejáratos volt a szobába, aki kövérkés lábacskáján felmászott a lépcsőn az anyja mellett, és boldogan rávetette magát az apjára.

Amikor Luther a karjába vette a kisfiút, ellágyultak a vonásai, és látható volt, mennyire szereti a gyermeket. Azután újra elkomorult az arca, és az erős járomcsontja felett ülő keskeny szemébe visszatért a szkepticizmus, amelytől Susanna megborzongott.

A félelem sötét hullámai borították el a lányt, és teljesen a hatalmukba kerítették. Olykor olyan erős volt a rettegés, hogy belefojtotta a szót.

Talán az énekhangja elvesztése után a végén még meg is némul?

Susanna minden lehetőt megtett azért, hogy leküzdje ezt a pánikot. Lipcsében találkozott az emberi alakot öltött ördöggel. Mi mást tehetett volna, mint hogy küzd az életéért?

A kimondhatatlan bűn mégis súlyos teherként nehezedett a vállára, és minden egyes nappal egyre nehezebbé vált. Luther mit sem tudhatott a láthatatlan teherről, amelyet a lány hordozott. Vagy talán ő az egyetlen, aki képes Susanna lelkébe látni?

Mit meg nem adott volna érte most, ha egy gyóntatószékbe menekülhetett volna, hogy megszabaduljon mindattól, ami már régóta kínozta. A reformátor városában azonban már évek óta nem volt katolikus templom, és főleg nem volt pap, aki kiszolgáltathatta volna a lánynak a bűnbánat szentségét. Wittenberget pedig nem merte elhagyni. Mindenesetre Susanna meglepetésére a városi templom a Szűzanya nevét viselte, így végül is senki sem tilthatta meg, hogy valaki Mária segítségéért könyörögjön ott.

Természetesen Binit beavatta abba, ami vele történt – a legrosszabbat azonban, amitől éjjelente izzadságban fürödve felriadt, és levegő után kapkodott, még a barátnőjének sem árulta el. Susanna örült annak, hogy Bini hamar megszokta az életet az egykori Fekete Kolostorban. Alighogy Bini lába meggyógyult, átviharzott a termeken, nevetett, egész nap csak nevetett, még a legnehezebb munkák közben is. Hogyan is árnyékolhatta volna be Susanna a lány gondtalanságát ezekkel a szörnyű vallomásokkal?

Susanna felriadt a töprengéséből, amikor hirtelen megjelent előtte Luther.

– Ebédet adunk – szólalt meg hirtelen a férfi. – Kollégák vesznek részt rajta a Leucorea Egyetemről. Például Schwartzerdt{2} és még néhányan, úgy vélem, nem lesznek többen nyolcnál, de előre nem lehet pontosan tudni, mert mindegyikük bogaras kissé. Holnap délben. Már ma segíts szorgalmasan az asszonynak, hogy majd asztalhoz ülhessen velünk! Azt sokra tartja.

Susanna buzgón bólogatott. Újra elszorult a torka.

– Elsősorban a gyerekekre figyelj oda! – folytatta a férfi. – Käthe hamar nyugtalanná válik, ha bömbölni kezdenek.

– Szívesen átvállalom tőle ezt a feladatot – nyögte ki végül rekedten a lány, de abban a pillanatban mindjárt el is szégyellte magát.

A férfi bizonyára ostobának tartja őt.

Vagy olyasvalakinek, akinek jó oka van rá, hogy ne nézzen a reformátor szemébe.

A férfi azonban már ott is hagyta, nem foglalkozott tovább a lánnyal.

Susanna Luther után bámult, majd Bini bátorító bökése zökkentette vissza a jelenbe.

– Hallottad már? Mi ketten most elmegyünk a piacra – szólalt meg Bini vidáman, majd kinyitotta a markát, és megcsörgette a pénzérméket, amelyeket Katharina adott neki. – Így végre lehetőségünk lesz nappal is megnézni Wittenberget!

Susanna úgy nézett a lányra, mintha kísértetet látna.

– Mi van veled? – kérdezte aggódva Bini. – Egészen sápadt vagy! Nézd csak: Lene néni két rézgarast adott nekünk, csak nekünk!

– Semmi – felelte gyorsan Susanna. – Csak a régi nóta… Hiszen tudod.

– Pontosan ennek lesz most vége, megértetted? – Bini energikusan a barátnője kezébe nyomta az egyik kosarat, és megragadta a másikat. – Itt vagyunk. Biztonságban. Senki sem bánthat minket.

Susanna nagyon szeretett volna hinni ebben.

De alig hagyták el a Luther-házat, és léptek ki az utcára, Susanna szíve önkéntelenül hevesebben kezdett verni.

– Ma van az állatpiac – locsogott mellette Bini vidáman. – Talán látunk néhány szép lovat is…

– És mihez kezdjünk velük? – vágott közbe Susanna, aki már alig bírta elviselni a belső feszültséget. – Te sem tudsz lovagolni, ahogyan én sem.

– Csak szeretnék nézelődni és örülni kicsit… – Bini félénken a lányra pillantott. – Mindig olyan zsémbes vagy. Régebben, a kolostorban sohasem viselkedtél így. Olykor alig ismerek rád.

Én sem ismerek magamra, gondolta Susanna, azután szégyenkezve lehajtotta a fejét. Most már a barátnőjét is megmérgezte mindezzel, aki pedig mindig mellette állt.

– Sajnálom – tette hozzá Susanna, azonban úgy tűnt, Bini már el is felejtette a dolgot.

– Ne hagyjuk, hogy a komor gondolataink elrontsák ezt a szép napot! – szólalt meg Bini, azután egy hatalmas épületre mutatott baloldalt. – Látod ezt? Ez az itteni egyetem, a Leucorea. Micsoda pompás épület! Ráadásul holnap személyesen is láthatunk néhány tudós férfit innen.

Susanna némán bólintott.

– Vissza kell emlékeznem rá, mit is kell vásárolnunk – fecsegett tovább Bini. – Szappant, kolbászt… Pedig magunk is készíthettünk volna, ha lett volna hozzá megfelelő hús. Mézet. Lisztet. Halat. És tarka szalagokat. – A lány elmosolyodott. – Esetleg neked és nekem is…

– És mihez kezdjünk velük? – morgolódott Susanna, de inkább nem folytatta, mert Bini olyan vidámnak látszott.

Tulajdonképpen igaza is volt. Meleg volt, felettük, a kék égen könnyű, fehér felhők vonultak, amelyek nem ígértek esőt. A teljes pompájában érkező tavasz mindenkit féktelenné tett. Tőlük jobbra néhány legény nagyokat nevetve egy zörgő fakereket hajtott egy bottal; előttük pedig egy paraszt küzdött egy disznóval, amely láthatóan nem akart a piacra menni, és a kötél ellenére, amelyet a férfi a nyakára kötött, visítva próbált elmenekülni.

Susanna lassan megnyugodott, érezte a nap erejét a hátán, és kíváncsian szimatolni kezdett, mert egyszerre rengeteg illat rohanta meg.

Vajon Jannal is összefutnak?

Egyszerre eszébe jutott a férfi, és nem tudta kiverni többé a fejéből.

És ha igen? Jan már bizonyára régen elfelejtette őt, az egykori apácát a hosszú ujjaival, aki időközben már cselédként dolgozott, és örülhetett, hogy tető volt a feje felett…

Susanna egy pillanatra megtorpant. Az ott elöl nem Jan?

A lány szíve egy pillanatra megállt, majd hevesebben kezdett dobogni.

Az a barna hajú fickó lesz az, aki egy szekeret húz maga után!

A lány önkéntelenül felemelte az egyik kezét, hogy intsen a férfinak, de mindjárt le is eresztette, amikor az megállt, hogy szívélyesen üdvözöljön egy ifjú hölgyet.

Eddig még mindig önként jöttek hozzám a nők.

Hirtelen ez a mondat töltötte be a lány gondolatait – és gyűlölte magát emiatt, legfőképpen azonban mégis Janra haragudott.

Arra akár örökké várakozhatsz, hogy én önként menjek hozzád, Jan Seman, gondolta magában Susanna, és egyszerre olyan rossz lett a szája íze, hogy köpnie kellett.

Azzal Bini felé fordult. Hirtelen összerezzent, amikor hangos visítást hallott a piac északi része felől.

Ő volt az – a férfi alig merte elhinni, de kétség sem férhetett hozzá. Vajon hogyan kerülhetett ide, pont ebbe a városba, ahol, reményei szerint, a legmerészebb álmai válnak majd valóra?

A férfi elfordult, megérintette az arcát, és végigsimított simára borotvált bőrén. Azután a gallérja alá nyúlt, és kitapogatta a gyűlölt sebet.

Elfintorodott.

A lány nem ismerheti fel őt, erről gondoskodott. Mégis egyszerre rosszullét fogta el.

Arrébb ment pár lépést, elrejtőzött egy pult mögött, ahol édes süteményeket árultak, amelyeknek a férfi a szagát sem tudta elviselni, azután komor arccal újra a lány felé pillantott.

Nem volt egyedül, és a férfi a kísérőjét is jól ismerte.

Vajon mit csinálnak itt?

A két koszos szajha talán a nyomára bukkant? Most pedig le kell mondania a sok ötletéről, és abba kell hagynia az élvezetes játékot, még mielőtt igazán belekezdett volna?

A férfi pár pillanatra úgy érezte, mintha egy jeges kéz szorítaná össze a gyomrát, azután mégis nyugalmat erőltetett magára.

Senkik voltak – és semmit sem tudtak róla.

Ő mozgatja a szálakat, és kétszeresen, sőt háromszorosan bebiztosította magát. Egyetlen élő ember sem járhat túl az eszén, amíg a birtokában van, amire minden porcikájával vágyakozott.

Bosszút áll majd, higgadtan és hidegen, pontosan úgy, ahogyan eltervezte.

Még egyszer a lányra pillantott.

Soványabb volt, mint a férfi emlékeiben, és feltűnően sápadt, mintha gyötörné valami; ettől védtelennek és egyben titokzatosnak tűnt, és ez azonnal újra felizgatta a férfit.

Kényszerítette magát, hogy elfojtsa ezt az érzést.

Egyszer már rászedte őt a lány, és az volt az utolsó csepp a pohárban. A férfi máig viselte ennek a következményeit.

Volt még egy lényeges különbség az utolsó találkozásukhoz képest: ezúttal a lány semmiképp sem úszhatja meg élve a dolgot.

Nagy nyüzsgés támadt a piacon, amikor egy megvadult kan tenyészdisznó kitört a faketrecéből. Keresztbe-kasul rohangált a pultok között, megrémítve a sikítozó tömeget. Időközben már befogták az állatot, és szerencsére senkinek sem esett baja.

Susanna szíve még mindig hevesen dobogott. Szeretett volna legalább pár pillanatig beszélgetni a Szent Szűzzel, és kihasználta a lehetőséget, hogy beszaladjon a templomba – ahol megkönnyebbült egy kicsit.

A hosszúkás épület szigorúnak és csupasznak tűnt. Lene néni nemrég beszélt a lánynak a képrombolókról, akik pár éve könyörtelenül eltüntettek a templomból mindent, ami a gyűlölt katolikus időkre emlékeztetett.

Susanna fürkészve körülnézett.

Egyetlen Mária-szobrot sem látott, amely elé letérdelhetett volna, hogy közelebb legyen a Szűzanyához.

Akkor másképpen kell csinálnia.

Letérdelt az egyik fapadra, és megkereste a rózsafüzérjét, amelyet Bini nemrég újra felfűzött. A lány nem merte éppen Luther prédikálószéke alatt elővenni a rózsafüzért, és a kezébe venni azt. Azonban már attól újra erőre kapott, hogy megérinthette a fából készült szemeket.

Vajon miért érezte olyan rosszul magát az imént a piacon?

Bármennyit is törte ezen a fejét, egyetlen értelmes indok sem jutott az eszébe. Biztosan a vétek miatt, amely mindenhová elkísérte, bárhová is ment.

A lány összekulcsolta a kezét, lehunyta a szemét, és kitárta a szívét.

Nem tudom, hogyan tovább, Szent Szűz, imádkozott némán. Korábban minden másképpen volt. Sonnefeldben pontosan tudtam, mit szabad és mit nem szabad tennem, de most minden összezavarodott bennem. Ijedt vagyok, és szétszakadok legbelül. Elveszettnek érzem magam, mint egy magára hagyott gyerek. Mocskosnak és koszosnak. Segítesz nekem, hogy megtaláljam a helyes utat?

Susanna próbált befelé figyelni, de nem kapott választ, nem úgy, mint a kolostorban, ahol mindig az volt az érzése, hogy közel van Máriához.

Lehet, hogy az a súlyos vétek örökre elszakította őt a Szent Szűzanyától.

Ettől a szörnyű elképzeléstől Susanna rémülten kinyitotta a szemét.

A templom még mindig üres és sivár volt, de már nem tűnt annyira sötétnek. Az ablakon át beszűrődött a napfény, és meleg fénybe borította Luther szószékét.

Nem azt mondta Katharina asszony, hogy a férfi mélységesen tiszteli a Szűzanyát?

A lány ettől a gondolattól megnyugodott.

Hirtelen a feje is kitisztult.

A Szent Szűz sohasem fog elhagyni engem, gondolta Susanna. Bármi is történjen. Mária a mennyei szószólónk, és ismeri minden emberi gondunkat.

– Asszonyunk, Szűz Mária, Istennek Szent Anyja – könyörgött a lány –, imádkozz érettünk, bűnösökért. És bocsáss meg nekem!

Azután felállt, lesimította a szoknyáját, majd lassan kiment a templomból. Bini már bizonyára türelmetlenül várja őt. Susanna épp kilépett az épületből, amikor még egyszer visszafordult.

A fából készült kapu felett világos színű kőből készült timpanont vett észre. A többi szent szobra között, amelyek, úgy tűnt, elkerülték a képrombolók haragját, végre megtalálta, amit keresett: a trónon ülő Szűzanyát a kis Jézussal.

Jan kihúzta magát, mielőtt belépett volna a műhelybe. Már régen meg kellett volna tennie ezt a lépést, de aznap már nem halogathatta tovább.

A Cranach fiúk, Hans és Luc éppen azon fáradoztak, hogy a tölgyfa deszkákból használható képtáblákat készítsenek, Luc serényen végezte a feladatot, míg a bátyja láthatóan unta a dolgot.

A mester, aki egy festőállvány mellett állt, nem tévesztette őket szem elől. Hirtelen a fiai mellett termett.

– Százszor kell elmondanom? – kiáltotta az idősebb Cranach, majd kitépte a táblát Hans kezéből. A mester olyan erővel szorította a táblát, hogy az több darabra tört, amelyek zörögve a padlóra hulltak. – A gesztet a szíjácshoz,{3} ha több mint három deszkáról van szó! És a gesztet mindig kívülre, megértettétek?

Luc rémülten behúzta a nyakát, Hans pedig tiltakozva felpillantott.

– Mindig csak ezek az unalmas segédmunkák – mormolta a fiú. – Látni sem bírok több fát. Mikor festhetünk végre?

– Amint készen álltok rá, ami sajnos eltart még egy ideig, ha továbbra is szerencsétlenkedtek. Addig is a folyamatban lévő munkákat majd elvégzik a legények, mert rám már vár a választófejedelem. Úgy gondolom – fordult a mester a legényekhez –, hogy mindannyian tudjátok, mit tehettek meg a távollétemben.

Ambrosius, aki éppen egy ifjú szépség szőke haján végezte el az utolsó simításokat, leeresztette az ecsetjét, és serényen bólogatott. A másik két legény, a zömök Paul Steter és a vörös hajú Simon Franck, akivel Jan jól kijött, titokban grimaszokat vágott, miközben látszólag zavartalanul folytatta a munkáját.

Most, gondolta Jan. Most!

– Egy szóra, mester. – Jan homloka izzadságban fürdött, egyszerre olyan izgatott lett, de nem fog engedni egy jottányit sem. – Vonuljunk félre egy pillanatra!

– Jártál nála? – támadta le Cranach, amint beléptek a kis raktárhelyiségbe, amelyben kábító terpentinszag uralkodott. – Beleegyezett a dologba? Mikor kezdheted el a festést?

– Lassan a testtel! – Jan kérlelően felemelte a kezét. – Előtte még meg kell beszélnünk pár dolgot.

– Te is tudod, hogy szorít minket az idő. – Az öreg előretolta hatalmas koponyáját. Az elmúlt tél óta egyre jobban őszült. Cranach kezdett megöregedni, bár nem akart róla tudomást venni. – Talán azt akarod mondani, hogy már nem vagy birtokában a legendás vonzerődnek? Mert akkor akár vissza is vihetem az előleget a kastélyba.

– Úgy intézem az ügyet, ahogy én jónak látom. – Jan hangja hirtelen élessé vált. – Mindenesetre csak bizonyos feltételekkel. Szeretné hallani őket?

A mester habozva bólintott.

– Elegem van már abból, hogy kikaparjam a gesztenyét, amíg maga utazgat, aztán azonnal visszaparancsoljon, amint belépett a műhelybe. Ezen változtatnunk kell.

– Követelésekkel állsz elő? – A mester meglepetten húzta fel bozontos szemöldökét.

– Igen, éppen azt teszem. Nevezzen ki hivatalosan is állandó helyettesének, akár itthon van, akár nincs.

– Hogy tehetném? – kérdezte felháborodottan Cranach. – A két fiam…

– Az egyik még szinte gyerek, a másik pedig egy forrófejű fickó, akinek még sok időre van szüksége ahhoz, hogy biztos legyen a keze – vágott közbe Jan. – Ne aggódjon, amúgy sem szeretnék örökre magánál maradni. Csak a jelenről beszélek. A máról.

– Újra itt akarod hagyni Wittenberget? – A mester sötét szemében aggodalom jelent meg. – Ezt gondold át alaposan. Sehol máshol nem tanulhatsz annyit, mint nálam, ezt te is pontosan tudod!

– Egyszer elmegyek majd, ez biztos. Egy festőnek utaznia kell, világot látnia, sok mindent megismernie, hogy igazán jó legyen a szakmájában. És nekem éppen ez a tervem.

– Már most az egyik legjobb vagy a műhelyemben, ami az alakfestést illeti – ismerte el kényszeredetten Cranach. – Van érzéked a testekhez. Mindig is mondtam neked.

– Azért is kell nekem megfestenem a három gráciát, megjegyzem, meztelenül. – Jan eleinte tartott egy kicsit ettől a vitától, de most már kezdte élvezni, mivel érezte, hogy lassan felülkerekedik. – Ezzel el is érkeztünk a következő feltételemhez: szeretnék részesedni a honoráriumból. A megbízó százötven guldent ajánlott önnek. Ebből kérek húsz százalékot.

– Hát elment a maradék józan eszed is? – Cranach arca elvörösödött. – Megkapod a kialkudott béredet, és hozzá ellátást meg szállást…

– Húsz százalék – ismételte meg Jan. – Vagy kézbe sem veszem az ecsetet, és főleg nem fogok egyetlen asszonyt sem rábeszélni, hogy meztelenül modellt álljon.

Némán méregették egymást, az ifjú és az öregember, végül Cranach szájának jobb sarka remegni kezdett.

– Felőlem – szólalt meg a mester, majd kezet nyújtott Jannak. – Bár ez a legrosszabb üzlet, amit valaha is kötöttem. Nem lett volna szabad magammal vinnem a kastélyba. Akkor most nem beszélhetnél ilyen arcátlanul.

– Ezzel el is érkeztünk a harmadik feltételemhez. – Jan meg sem moccant, csak a szeme csillogott.

– Semmit sem kapsz, ha túlzásba viszed a dolgot – morgott a mester. – Ne dühíts fel! Tudod, mi történik akkor. Vagy ha az a terved, hogy a többiek előtt eldicsekedj…

– A gráciák ügye köztünk marad, erre szavamat adom. A másik dolgot azonban, és ez a harmadik feltételem, mindenkinek meg kell tudnia. És ez vonatkozik a feleségére is, akit nemsokára idehívat. Együtt átmegyünk és bejelentjük. – Jan hangja nyugodt volt. – Mégpedig most rögtön.

A kifejezést, amely ezeket a szavakat hallva a mester arcára kiült, Jan élete végéig nem felejtette. Düh és meglepődés keveredett benne, valamint kelletlen elismerés, amelytől Jan jobban érezte magát, mint bármikor.

Most készült el a mesterremekem, gondolta a férfi, miközben az ajtóhoz lépett, és kinyitotta Cranach előtt. Végre szabaddá vált előttem az út a mesteri címhez.

Az egész házat betöltötte a pecsenye illata, a vendégek azonban még várattak magukra. Luther azt ígérte, hogy a kollégáit rögtön az előadások után elhozza a Fekete Kolostorba, hogy felfrissüljenek az asztal mellett.

– Aki olyan jól ismeri őt, mint én, az tudja, milyen jámbor kívánság ez – szólalt meg sóhajtva Katharina, miközben áthelyezte a kis Elisabethet a másik keblére. – Vitatkozni kezdenek majd, és minden alkalommal össze is vesznek, azután belefeledkeznek a beszélgetésbe. Közben tönkremegy az összes étel, amiket órákon át készítettünk. Akkor miért küldtük el ma estére a diákokat a házból? Csak azért, hogy a professzor urak büntetlenül kínozhassanak minket!

Mindez meg is felelt a valóságnak.

Már előző nap besózták a halakat, megkopasztották a csirkéket, lencsét és babot válogattak, majd áztattak be. Korán reggel azután a háziasszony kiment a kertbe, vadon termő fűszernövényeket szedett az ételek ízesítéséhez, sóskát, gyermekláncfüvet, medvehagymát, „zöld gyógyszereket”, ahogyan az asszony sokatmondó mosollyal hívta őket.

Azután valamennyien a konyhában sürgölődtek, amíg megsült a kenyér, elkészültek a halak és a tyúkok is. Még Lene néni is szorgosan segített, görbe háta ellenére tésztát gyúrt, zöldséget vágott, és mézbe mártogatta a mandulás süteményeket.

Susanna alig tudta levenni a szemét a békés jelenetről. A kislány szopott, gurgulázott, és az új selyemszalaggal játszadozott, amely az édesanyja fűzőjét díszítette. A bejelentett látogatás tiszteletére Luther asszony finomabb öltözékre cserélte szokásos ruháját, amelynek világoskék színére felragyogott a kisgyermek szeme.

– Attól tartok, nem is éhes igazán – szólalt meg Katharina, majd begombolta a ruháját. – Az is lehet, hogy lassan elapad a tejem. Ami annyit jelent, hogy a kislány nemsokára újra ordítani fog, mint akit nyársra húztak. Amilyen soványka, legalább olyan akaratos. Bizonyára az apjától örökölte. – Azzal átadta a gyermeket Susannának. – Kivételesen megbüfiztetnéd ma? Különben bepiszkítja a legjobb ruhámat.

A kislány melegen és puhán feküdt Susanna karján. A lány már ringatta néhányszor Elisabethet, az első pillanat azonban még mindig nehéz volt kicsit. Azután persze legszívesebben el sem engedte volna többé. Elsöprő volt az érzés, amely a hatalmába kerítette, amikor ennyire közel volt egy aprócska élőlényhez. Össze sem lehetett hasonlítani a fából faragott gyermekszobrokkal, amelyeket néhány apáca karácsonykor magához ölelt, mintha a kis Jézust szorítanák magukhoz.

Elisabeth jó nagyot köpött Susanna mellkasára, Katharina pedig elnevette magát.

– Úgy tűnik, Binea ma kénytelen lesz egyedül felszolgálni, nem gondolod?

– A másik ruhámban sajnos nem mutatkozhatom – felelte Susanna. – Nem halogathatjuk tovább a mosást.

– Akkor maradj inkább a gyerekekkel – válaszolta Katharina. – Ha mégis szükségünk lenne rád, majd felkötsz egy kendőt.

Susanna másra sem vágyott abban a pillanatban. Hansi és Elisabeth társaságában visszament a szobába, amely a szüleik hálószobája mellett feküdt. A fapadlóba réseket vágtak, hogy télen a helyiség elegendő meleget kapjon a földszintről. Miközben Susanna a bölcsőbe fektette a kisgyermeket, Hansit pedig barátságos szavakkal szintén rávette, hogy lefeküdjön aludni, hallotta, hogy megérkeznek a vendégek.

Férfihangok szűrődtek fel hozzá, magasak és mélyek, amelyeket időről időre elnyomott Luther erős baritonja, aki mindenkit túlharsogott. Susanna eddig még nem hallotta őt prédikálni, Lene néni azonban folyton arról beszélt, mekkora élmény hallgatni a férfit.

Egy idő múlva a gyerekek egyenletes lélegzése elárulta, hogy már alszanak. Susanna most már sajnálta, hogy száműzték az emeletre. A vizeskorsó után nyúlt, benedvesített egy rongyot, majd elkezdte dörzsölgetni a foltokat a ruháján, de egyre rosszabb lett a helyzet.

A lány rezignáltan felhagyott a dologgal.

A hangok felerősödtek, nyilván a sör miatt, amelyet az étel mellé felszolgáltak. Susanna közelebb húzódott a résekhez. Talán megtudhat valami izgalmasat.

– Időközben már sikerült berendezkednie, kedves Pistor? – hallotta meg a lány Katharina hangját.

– Kedvelem a várost és a polgárait. Sehol máshol nem élnék szívesebben – hallatszott a válasz.

– Nem túlzás ez egy kicsit, kolléga úr? – ellenkezett valaki. – Évekre volt szükségem, hogy megszokjam a várost. Olykor még ma is elfog a kényszer, hogy más, kellemesebb tájakra utazzak.

– Mert örök elégedetlenkedő vagy, és az is maradsz, kedves Schwartzerdt – szólt közbe Luther. – Olyan, aki nehezen tud dönteni, bármiről is legyen szó. A saját esküvődre is úgy kellett elcipelni. Máskülönben most nem létezne Melanchthon asszony.

– Nem egyszerű elképzelnem, hogy valaki éppen Lipcsét hagyja el – folytatta a férfi. – Egy ekkora múltú egyetemet…

Susanna önkéntelenül összerezzent.

A lent étkező férfiak egyike Lipcséből származott. Pusztán a város nevének említésére összeszorult a lány szíve. Hát már sohasem lesz vége?

– Wittenbergé a jövő, amely kétségtelenül fényesnek ígérkezik – szólalt meg a férfi, akit a többiek Pistornak neveztek. – Pár év múlva itt gyűlik majd össze Európa elitje. A diák urak már most tülekednek az előadásokon.

– …esténként pedig lerohanják ártatlan lányainkat – szólt közbe egy másik férfi. – Nemrég késelések is történtek. Mindenesetre a lányomat nem tévesztem szem elől.

– Attól tartok, ezt nem lehet sokáig eredményesen csinálni, Kranz kolléga úr – felelte Luther. – Inkább arra ügyeljen, hogy Helene időben találjon magának egy rendes férjet. A két nem számára a legideálisabb a házasság.

Katharina egyetértően felnevetett.

– Ezt olyasvalaki mondja, aki évekig szerzetesként élt – jegyezte meg az asszony –, és ugyancsak habozott, amikor szóba került a házasság. Ha nem lett volna Cranach barátunk, ki tudja, vajon együtt ülnénk-e most ilyen kedélyes hangulatban!

– Az új bordélyház mindenesetre nem megoldás a város számára – vélte Melanchthon. – Bár úgy hallom, igen sokan látogatják.

– Hallani sem akarok többet erről – fortyant fel Luther. – Véleményem szerint ki kellene űzni a szajhákat a városból, valamennyit! Annak a sok szégyenletes dolognak, ami ott történik, semmi köze ahhoz, amiért Isten megteremtette az embert: a szerelemhez férfi és nő között.

Hangos csörömpölés hallatszott.

– Te jó ég, Martin, a heves gesztikulálás közben lelökted a sültet az asztalról! – kiáltott fel Katharina. – Bini, Susanna, gyertek gyorsan, segítsetek!

Susanna felkapott egy kendőt, és amennyire tőle telt, próbálta elrejteni a foltot a ruháján. Azután lerohant a lépcsőn, ahol Bini már térden állva szedegette fel a csirkecsontokat a padlóról, majd visszarakosgatta azokat az edénybe.

– Lemoshatnám őket – mormolta a lány. – Persze nem tudom, lenne-e még utána bármi ízük…

– Ugyan már, egy kis kosz nem árt meg senkinek! – Egy közepes termetű férfi a húsba döfte a villáját. Ám valószínűleg nem azt kapta, amire számított, mert azonnal ki is köpte.

– Valami baj van, Pistor professzor úr? – kiáltott fel rémülten Katharina. – Mindjárt hozatok önnek valami mást…

– Ne fáradjon! – A professzor zöldes arcszíne ellentmondott a szavainak.

Úgy fest, mint egy élőhalott, gondolta Susanna, aki közben lassan felállt.

A halál személyesen.

Azután a lány lepillantott, és elöntötte a rémület. A kendő a földön hevert előtte. A ruhája mellrészén világos foltok éktelenkedtek, mintha anyatej nedvesítette volna át az anyagot. Úgy érezte, mintha mindenki őt nézné, mintha pellengérre állították volna. Legszívesebben összefonta volna a karját a melle előtt, hogy eltakarja magát, vagy gyorsan kiszaladt volna.

Ehelyett lehajtott fejjel, dermedten állt.

Pistor professzor összehúzta a gallérját, mintha hirtelen fázna.

– Valami a torkomon akadt. – A férfi felpattant. – Azonnal megkeresem a borbélyt, hogy megvizsgáljon, mert az egészséggel nem szabad játszani. – Azzal bólintott a többiek felé. – Majd találkozunk – mondta még visszafordulva az ajtóból. – Még egyszer köszönöm a szíves vendéglátást.

A többiek kérdően egymásra pillantottak, miután a férfi kiment.

– Látod, most elüldözted őt, Martinus – szólalt meg végül Katharina. – Egy koszos csirkelábbal. Szép dolog, mondhatom!

Senki sem nevetett.

– Különös ember – merengett Melanchthon. – Állítólag nőtlen, és teljesen visszavonultan él könyvek százai között. Legalábbis ezt beszélik.

– Nevezhetjük különcnek, akár bogarasnak is, a görög nyelvhez mégis kitűnően ért – felelte Luther. – Közel s távol nem találsz senkit, aki ennyire behatóan ismeri az antik kort. Közelebbit azonban én sem tudok róla.

– Nem te hívtad Wittenbergbe? – kérdezte Melanchthon.

– Nem, Gunckel rektor hívására érkezett. Akinek nyilvánvalóan mások ajánlották.

Az emeletről méltatlankodó sírás hallatszott, amelybe Hansi átható nyafogása vegyült.

– Megnézem őket – szólalt meg Susanna, aki boldog volt, hogy végre elszabadulhat. – Akkor zavartalanul folytathatják az étkezést.

Susanna ruháját nem sikerült teljesen kitisztítani, bármennyit fáradozott is rajta Bini. Minek is áztatta egész álló nap lúgban, majd hozta ki ide mosásra?

Az olcsó anyag nem felejtett, és szinte büszke volt rá, hogy megtarthatja a foltjait.

Bini kisimította nedves haját a homlokából, és egy pillanatra abbahagyta a dühös csapkodást. Csak ekkor vette észre, hogy izzadság csorog végig a testét, és legszívesebben a habok közé vetette volna magát, hogy lehűljön.

Természetesen nem tette meg.

Nem tudott úszni, és már a gondolat is megrémisztette, hogy deréktól felfelé megmerüljön az Elbában vagy valamelyik másik folyóban.

A saját ruhája sem volt jobb állapotban, bár valamivel erősebb anyagból készült. Ennek ellenére ez semmi mást nem jelentett, mint hogy nemsokára a testére tapad majd, most, hogy lassan beköszöntenek a melegebb napok.

Egyszerre olyan heves honvágy fogta el Sonnefeld után, hogy alig kapott levegőt. A régi, hűvös falak mögött könnyedén át lehetett vészelni az évszakokat. Az egyszerű vászonból vagy fésűsgyapjúból készült öltözék jó szolgálatot tett. Semmi sem volt túl szűk, vagy láttatott túl sokat, egyszerű ruhája illendően eltakarta a testét.

Már hozzászokott, hogy Susanna jelenlétében elnyomja ezeket az érzéseket, de amikor egyedül maradt a mosandó ruhákkal, szabad utat engedhetett a könnyeinek.

Milyen nehéz most, hogy már nem apáca – immár semmi sem védi meg a világ veszélyeitől!

A gólya, amely valamivel távolabb békákra vadászott, felemelte a csőrét, röviden Binire pillantott, azután tovább keresgélt. Bini egy pillanatig irigyelte a madár gondtalanságát. Hogy nem kell gondolkodnia.

Nem kell állandó feszültségben élnie.

Tudja, hová tartozik.

A Fekete Kolostorban végül is csak megtűrték őt meg Susannát, ezzel kapcsolatban nem voltak illúziói. Luther asszony egy hónapot említett, az pedig nemsokára letelik.

És azután?

Susanna már nem tudott énekelni. Így elveszítették a legfontosabb bevételi forrásukat. És a lantja sem volt már meg, így a tavernákban sem tudott többé pénzt keresni a játékával.

Ha továbbmennek, akkor csak a koldulás és végül a bordélyház marad számukra…

A lány még erősebben sulykolta a ruhát, mintha csak az okozta volna a komor gondolatait.

Ekkor fújtatást hallott maga mellett, és megfordult. A lovag már leszállt a lováról. A nap annyira elvakította a lányt, hogy semmit sem látott.

– Az ember szinte megijed, ha így látja önt. – A férfi hangja mély és meleg volt. – Kit vagy mit akar feltétlenül agyonütni?

Bini elnevette magát.

– Nos, lenne rá ötletem – szólalt meg a lány, majd azonnal meg is rémült.

Mi történt a férfi arcával?

Csak egy csillogó, sötét foltot látott.

A férfi sebesen elfordult. Bini most már az ép és világos orcáját látta.

– Minden a látószögtől függ – szólalt meg. – Sajnos ezt már régen meg kellett tanulnom. Eleinte szinte belebolondultam. Azután elcsüggedtem. Időközben azonban megtanultam együtt élni vele. – A férfiból sötét, vonzó nevetés tört elő. – Mit kellett volna tennem? A folyóba ölnöm magam? Szörnyen félek a folyóvizektől.

– Akkor ugyanúgy érez, mint én – felelte Bini.

– Mégis itt áll a parton, és vadul sulykolja a koszos ruhát?

A lány hallgatott egy kicsit.

– Olykor nincs választása az embernek – szólalt meg azután. – Hosszú távon a koszos ruhák nem sok jót jelentenek.

A férfi újra elnevette magát.

– Tetszik, ahogyan beszél – felelte a férfi. – Közvetlenül és elfogulatlanul. Elárulja a nevét?

– Miért tenném? Hiszen azt sem tudom, ön kicsoda – felelte Bini.

– Okos válasz! – A férfi a jobbjával a ló nyakát simogatta, az almásderes láthatóan élvezte a gyengéd érintést.

Bini szemügyre vette a drága lószerszámot és a nemes nyerget.

– Mit kötözött fel oda olyan ügyesen? – kérdezte a lány.

– Jó szeme van. – Újra ez a nevetés… mintha láthatatlan kezek nyúlnának felé. – Ez tetszik nekem. Laura a neve. Ő az én lantom.

– Milyen szép név. Gyakran játszik rajta?

– Korábban sokat játszottam rajta, igen. Időközben azonban már kijöttem a gyakorlatból.

Bini összeszedte minden bátorságát.

– Akkor talán már nincs is rá szüksége többé? – kérdezte a lány.

– Szeretné megkapni Laurát?

Bini bólintott.

– Nem magamnak, mert az ujjaim egyetlen hangot sem tudnának előcsalogatni a hangszerből, hanem a barátnőmnek, aki… nagyon szomorú. Elvesztette a saját hangszerét, és nem tud újat venni magának.

A férfi megfordult, és az arca fémes oldalát mutatta a lánynak.

– Talán meg akar ijeszteni? – kérdezte halkan Bini. – Erre nincs szükség. Ugyanis nem félek öntől.

A férfi elszégyellte magát, és hátat fordított a lánynak.

– Ezt már régóta nem hallottam senkitől – szólalt meg fátyolos hangon. – Különös módon van valami önben, ami megérinti a szívemet.

– Hívhatna Bagolynak, ha szeretné – javasolta Bini –, én pedig önt Hollónak. Megegyeztünk?

– Hogyan jutottak eszébe pont ezek a nevek? – kérdezte a férfi egy idő múlva.

– Mert szeretem a madarakat. Olyan közel vannak az éghez. Szóval, szeretné?

– Megegyeztünk. De csak egy feltétellel.

– Hallgatom.

– Ha elfogadja a lantot, kölcsönbe.

A lány hirtelen nyelni is alig bírt.

– Ez több, mint amit reméltem – mormolta. – Egészen biztos benne?

– Az vagyok. Az ajánlatom teljesen önző.

Bini kérdően nézett rá.

– Nos, egy nap minden kölcsönt vissza kell adni. Ami annyit jelent, hogy egy napon viszont kell látnom önt. Egyetért?

Igen, szeretett volna felkiáltani a lány. Igen!

De egy hang sem jött ki a torkán.

– Akkor találkozzunk egy hét múlva itt, ugyanebben az időpontban, kicsi Baglyocskám. – Azzal a férfi levette a nyeregről a lantot, és átnyújtotta a lánynak. – Mondd meg a barátnődnek, hogy gyengéden bánjon vele. Laura elvárja, hogy tiszteljék és szeressék. Akkor kétszer olyan szépen szól.

– Köszönöm neked, kedves Holló – felelte Bini. – De mi lesz, ha nem tudok eljönni?

A férfi szájának ép fele szórakozott mosolyra húzódott.

– Biztos vagyok benne, hogy itt leszel – válaszolta halkan. – És számíthatsz rá, hogy én is itt leszek.

Még sohasem vesztek össze komolyabban, de aznap este erre is sor került. Bini a ruhák alá rejtette a lantot, hogy észrevétlenül becsempészhesse a házba, később pedig a száraz ruhával együtt a szalmazsákra helyezte a hangszert, hogy Susanna is lássa.

– Sajnos, nem jött ki teljesen a folt – szólalt meg sajnálkozva Bini. – Előbb-utóbb mindkettőnknek új ruhára lesz szüksége.

– Köszönöm a fáradozásodat… – Susanna, aki Katharina egyik régi ruhájába erőszakolta bele magát, hirtelen meghökkent. – Ez meg micsoda?

– Hát nem látod? – válaszolta Bini. – Pedig ismerősnek tűnhetne.

Susanna a lantra bámult.

– Honnan szerezted? – kérdezte fenyegető hangon. – Csak nem loptad? Tudod, mi vár ránk akkor. Jan Seman betartja, amit ígért.

– Nem szoktam lopni – felelte Bini. – Főleg nem lantokat.

– Akkor honnan van? – ismételte meg a kérdést Susanna.

Bini már majdnem elmesélt neki mindent. A folyóról, a gólyáról, a maszkos lovasról meg az almásdereséről. És persze a váratlan kölcsönről is. Miközben azonban a szavakon töprengett, rádöbbent, mindez milyen hihetetlenül hangzana.

Ezért vállat vont, és valami kifogást keresett.

– Találtam – szólalt meg végül.

– Na ne mondd! Találtad! Egy ilyen értékes hangszert? Mondd el az igazságot, Bini! – kérlelte Susanna.

– Pedig tényleg találtam – erősködött a barátnője. – Ott hevert. Egészen közel a folyóhoz. A magas fűben. Én pedig felvettem. Hogy ne essen baja. Talán hagytam volna, hogy a madarak tönkretegyék? – Azzal Susanna elé tartotta a hangszert. – Nem szeretnéd kipróbálni? Csak miattad hoztam el.

– Hozzá sem érek ehhez az ördögi dologhoz. – Azzal Susanna visszahúzta a kezét, mintha attól félne, hogy megégeti a hangszer. – Hogyan juthat eszedbe ilyen képtelen ötlet? Csalódtam benned, Binea. Azt hittem, feltétel nélkül bízunk egymásban. De úgy tűnik, ebben alaposan tévedtem.

Azzal hátat fordított a lánynak, és kinyújtózkodott a keskeny fekvőhelyén.

Bini a lantot bámulta, azután az ujjaival óvatosan végigsimította a hangszert.

Olyan sima a hangszer teste, mint a bőr a férfi ép orcáján, gondolta a lány.

Ujjaival megérintette a húrokat.

Nem voltak olyan kemény tapintásúak, mint a fém.

Ugyanannak az érmének a két oldala. Igazából csak a nézőponton múlik.

A lány az ágy fejéhez támasztotta a lantot, és letakarta egy kendővel. Kölcsön, jutott az eszébe. A kis Baglyocskának.

Nem több és nem kevesebb.

A legközelebbi találkozásunkkor vissza is adom a Hollónak.

{1} Augusztus 15. – A szerk.

{2} Melanchthon születési neve Philipp Schwartzerdt. – A szerk.

{3} A geszt a fatest belső, elhalt része, míg a szíjács a külső, élő része. – A szerk.