Szilágyi Sándor

Boldog rabságom

– részlet –

Koinónia • 2016

Szilágyi Sándor: Boldog rabságom

© Koinónia, 1997, 2015
© Szilágyi Sándor jogörökösei, 2015

Elektronikus kiadás, 2016

ISBN 978 973 165 131 6

Az első kiadás szamizdatként jelent meg vélhetően a 70-es évek végén, tudomásunk szerint egy kanadai református gyülekezet gondozásában.

A Koinónia Könyvkiadó tagja az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének, a Magyar Gyerekkönyvkiadók Egyesülésének és a Romániai Magyar Könyves Céhnek.

Egy szerelem krónikája

1958. szeptember 6-án a politikai bűncselekmények ügyében illetékes területi katonai bíróság nyolc társával együtt 20 év kényszermunkára ítéli Szilágyi Sándor református lelkészt. A vádbeszéd körültekintő céltudatossággal a magyarországi 56-os eseményekkel hozza összefüggésbe a vádlottak tevékenységét, drámai erővel ecseteli a veszélyt, amely személyükben a társadalom egészére leselkedik. A hivatalból kirendelt ügyvéd negyedórát kap a védőbeszéd elmondására, de, az előre megállapított forgatókönyv szerint, öt perc után elhallgattatják, ő pedig megkönnyebbülve helyet foglal, esze ágában sincs tiltakozni a nyilvánvaló jogtiprás miatt.

A tények, úgylehet, untig ismerősek, ezrek és ezrek estek áldozatául hasonló koncepciós pereknek, Szilágyi Sándor esete, noha minden mozzanatában tragikus, felháborító stb., egészében véve egy a sok közül.

Szükségesnek látjuk azonban figyelmeztetni a reménybeli Olvasót, hogy ezúttal nem a nagy politikai fordulatok uralkodó műfaja, a memoár újabb darabját tartja a kezében; nem a szörnyűségekre visszaemlékező írásmű horror-történeteinek újabb gyűjteményét ajánljuk szíves figyelmébe.

A Boldog rabságom – jóllehet a majd’ hét évig tartó fogolylét eseményeit gyűjti egybe – lényegét tekintve egészen másról szól. Nem emlékirat, és nem az igazságtalan ítélet sújtotta, méltóságában megbántott és válogatott eszközökkel meghurcolt ember vádirata azokról, akik megfosztották a szabadságától; nem férfias elégtétel és nem jogos jóvátétel.

A legközelebb akkor járunk az igazsághoz, ha azt állítjuk, Szilágyi Sándor könyve egy nagy szerelem krónikája. Valami olyan szerelemé, ami kevesek osztályrésze, ám azok, akiknek megadatik a szenvedélynek ez a fokozhatatlan gazdagsága, azonnal felismerhetők. Olyan szituációkban örülnek, amikor a hozzánk hasonló kétségbeesésében a halált hívogatja; és akkor szomorodnak el, amikor azt látják, nem áll módjukban megsokszorozva szétosztani önmagukat azok között, akik a reménytelenség foglyai. Akarva-akaratlanul az assisi szent szegény jut eszünkbe, Ferenc, ha azt halljuk Sándor bácsitól, kora hajnalban az égi madarakkal kel versenyre, vajon azon a napon ki fogja elsőként dicsőíteni a mennyei Atyát? És a szerelem-himnuszok fölülmúlhatatlan nagy mestere fog felötleni bennünk, Clairvaux-i Szent Bernát, ha azt olvassuk, a mindennapi ember számára borzalmakat jelentő magánzárkában hogyan vigasztalja az érette aggódó, sorsa felől a falakon kívülről érdeklődő testvérét: „– Hogy érzed magad, Sanyikám? – Tudod, hogy, Anti: mint boldog menyasszony forrón szeretett vőlegénye mellett a saját lakodalmán.”

Szilágyi Sándor folytonosan gazdagodó szerelme – miképpen elítélt társaié vagy fölemlegetett elődeié – távol áll attól, hogy intézményesíthető lenne. Hiszen a vallás számukra nem teória, hanem életforma; a hit nem hétvégi érzület, hanem alapélmény; a teológia nem tudomány, hanem a Teremtővel folytatott megszakítatlan beszélgetés formája; az egyház nem a hataloméhes, klerikális pöffeszkedés ideológiákat kiszolgáló segédegysége, hanem a Mennyei Atya után vágyakozók, egymással és Krisztussal közösségben élők befogadó otthona; a szeretet nem tüntető udvariasság, hanem teljes odaszánás és meg nem szűnő figyelem, a személyválogatás legapróbb jele nélkül.

Hogyan másként, ha nem a szent szerelem misztériuma segítségével adhatnánk valamiféle követhető magyarázatát annak, hogy Sándor bácsi életében a lemondás, vagy nevezzük nevén: az aszkézis egybeesik az életörömmel, az alázat a bátorsággal, a szelídség az erővel, a humor az öniróniával, az együgyűség a szikrázó bölcsességgel? A rabságra képtelen ember szerteragyogja maga körül a tőle semmilyen körülmények között meg nem vonható szabadságot. Az elvadult fogvatartók megszelídülnek, miként a vérengző gubbiói farkas, a bosszúszomjas foglyok szeretettel fordulnak a börtönőrök felé, a hitükben megfáradtak friss erőre kapnak.

Megtörténhet, hogy a Boldog rabságom, ahogy egyre jobban haladunk előre az olvasásban, észrevétlenül, elhárító – önvédelmi, kell-e mondani?! – manőverek ellenére az Énekek énekét fogja eszünkbe juttatni. Ne botránkozzunk meg fölöttébb ezen, a kifinomultan kegyes ismeret vagy az ortodox igazságérzet jegyében: Sándor bácsi mondatait csak nagy nehézségek árán lehetne szétválasztani a Szentíráséitól. Mert a szerelmesek szavai összekeverednek egymással, és ez mindkét félnek mérhetetlen örömet okoz.

Isten Sándor bácsi történeteit azóta sem tudja megunni, amiképpen Sándor bácsi Isten szavait csillapíthatatlan éhséggel veszi magához most is, Isten közvetlen közelségében, örökké tartó mennyei együttlétben.

Visky András

A szerző előszava

„Akik minket Krisztusban szültek, azokat mintegy atyáinknak kell tekintenünk” – tanítja Kálvin. Az ő szavai alapján vallom atyámnak dr. Victor Jánost. Írásain keresztül Krisztust az emberek nélkülözhetetlen megváltójaként ismertem meg, aki ki tudja elégíteni szükségeinket. Victor Jánostól olvastam évekkel ezelőtt a Filippi levélhez írt magyarázatát; könyvének címe: Boldog rabság. Mély nyomot hagyott akkor a lelkemben, hogy mire képes Krisztus! Boldoggá tudja tenni bármelyik rab életét, holott a foglyok helyzetét mindig rettenetesnek gondoltam. De Jézus Krisztus boldogságra változtatta a börtönt Pál apostol életében. Így mutatta fel Őt Victor János. Az Írás pedig arról beszél, hogy: „Jézus Krisztus tegnap és ma és örökké ugyanaz.” (Zsid 13,8)

Müller György azért tudott rendkívüli dolgokat véghezvinni, mert miként megvallotta, szaván fogta az Istent. A Mindenhatót ugyanis semmi sem köti, csak az ígérete. Arra minden hívő lélek építhet: „Nem hagylak el, sem el nem távozom tőled.” Mi is bízvást mondhatjuk: „Az Úr az én segítségem, nem félek; ember mit árthat énnékem? Emlékezzetek meg a ti elöljáróitokról, akik szólották néktek az Isten beszédét, és figyelmezvén az ő életük végére, kövessétek hitüket.” (Zsid 13,5–7)

Jó volt nekem, a gyáva szívűnek ezt a biztatást és hasonlókat olvasni, így indulni el az apostolok és a gályarabok nyomában, és megtapasztalni az Ige valóságát: 2265 nap „boldog rabságát”.

Ennek az időnek a történetét kívánom megörökíteni Isten dicsőségére; mindazt, amire utólag a Szentlélek emlékeztet. Áldást kérek olvasóimra: hadd éljék át valóságként tapasztalataimat, hogy minden szív Jézus Krisztus boldog rabjává váljék, miként én is mindinkább az vagyok. Kívánom és kérem, hogy a Jézusról szóló bizonyságtételemet olvasó testvéreknek Jézus maradjon meg a szívében, ne pedig én. Ő azt állította magáról, hogy már e földön, a kereszthalálra készülve is, a „mennyben” volt. (Jn 3,13–16) Hiszek neki, mert ugyanezt láttam sok követője életében, és Istennek hála magam is sokszor tapasztalom, mikor Őbenne maradok. Hiszen általa az isteni kegyelem részünkre is sok mennyei kincset feltár, ezért áldja Pál apostol „a Jézus Krisztus Atyját”. (Ef 1,3) Vele a legnehezebb körülmények közt is már itt a földön a mennyben lehetünk. Ezért mondja Jézus: „Maradjatok énbennem és én is tibennetek.” (Jn 15,4)

„A Krisztusban maradás a Krisztusban való állandó hitnek és az emberek iránti állandó szeretetnek az élete” – olvastam valahol. Én se hinni Őbenne, se az embereket szeretni nem tudtam, ezért kértem tőle mind a kettőt, s Ő készséggel meg is adta. Így élhettem át sok mindent, amit itt rendre megörökítek.

Jöjj velem, kedves testvérem, emlékeim közé: lásd meg, mit tudott tenni Jézus Krisztus, a világ megváltója egy ma élő emberrel, aki sokkal inkább elmondhatja, mint Pál, hogy a bűnösök közül első vagyok én. (1Tim 1,15) Hiszen paráznább voltam Dávidnál, tagadóbb Péternél és árulóbb, mint Júdás. Ha leteszed írásomat s elválsz tőlem, indulj el vele együtt a mennyei életre!

Nem is én szeretnék itt beszélni, hanem Megváltónkat vágyom megszólaltatni; hozzá is fordulok: „Uram, te mondd el akaratod szerint, mit tettél egy rabod életében, hogy minden olvasó megtapasztalhassa szavaid valóságát: »Azért beszéltem ezeket néktek, hogy békességetek legyen énbennem. E világon nyomorúságtok lészen, de bízzatok: én meggyőztem a világot.«” (Jn 16,33)

Szilágyi Sándor
Bősháza, 1976. május 12.

Elfogatásom

1958. május 26-án délután pünkösd-másodnapi prédikációs szolgálatot végeztem Szentannán, gyülekezetünk szórványában. Egy megszomorodott szívű leányt vigasztaltam a Jelenések könyve 2,10 első szavaival: „Semmit ne félj azoktól, amiket szenvedned kell”! Közben arra gondoltam, hogy a további szavak már rám vonatkoznak: „Íme a Sátán egynéhányat tiközületek tömlöcbe fog vetni, hogy megpróbáltassatok; és lesz tíz napig való nyomorúságtok. Légy hű mindhalálig, és néked adom az életnek koronáját.”

E szavakra gondoltam, mégis inkább bűneim rabsága miatt emésztődve érkeztem Szentannáról Aradra, ahol Imre fiam segédlelkész volt, és hetek óta a második lelkészképesítő vizsgára írt dolgozatát gépeltük. Most is azt akartuk folytatni. Imre örömmel újságolta, hogy délelőtt áldott szolgálata volt; zsúfolt templomban hirdette az Igét az Ezékiel könyve 36,16–31 alapján. Nagyon drága lett ez az Ige nekem is, de sürgetett a munkánk, éjfélig gépeltünk egyfolytában.

Imádság után éppen lefeküdni készültünk, amikor kopogás hallatszott, és a kint állók kérdezték, itt van-e Szilágyi Sándor. Ajtónyitáskor két fiatalember állott elő, mondván, hogy ma délután kirabolták a lakásunkat, de ők elfogták a tolvajokat, s a tőlük visszavett ruháim a rendőrségen vannak, menjek velük, s visszaadják azokat.

Gyanús volt nekem, hogy ebben a szokatlan órában kerestek. Ha valóban úgy van, mint mondják, miért nem vártak reggelig, gondoltam. Itt más dologról lehet szó.

Hogy a fiam is tudja, mi lett velem, azt mondtam hirtelen:

– Neked is volt otthon ruhád, amit csak te ismersz, gyere velem! – Így ketten léptünk ki az utcára, ahol többen vártak, köztük egy tiszt, aki zavarában hol jobbról, hol balról jött velünk. Vagy kétszáz méterre egy autó állott, a sofőrjétől azt kérdezte az egyik kísérőnk:

– Nem volnál hajlandó bennünket a rendőrségre vinni, ha már éppen itt vagy?

– De igen, szívesen – felelte amaz.

Ahogy beültünk, odasúgtam a fiamnak:

– Ugye tudod, miről van szó?

– Tudom, édesapám.

– Még csak annyit mondok – folytattam –, hogy pünkösd első napján arról beszéltem: „Jobb néktek, hogy én elmenjek”. (Jn 16,7) Ez most ide szól!

A rendőrségen pár perc múlva elválasztottak egymástól. Engem autóra ültettek, és hazaszállítottak Pankotára. Riadtan ébredő feleségemhez csupán annyit volt szabad szólnom:

– Hazahoztak, nyisd ki az ajtót!

A négy férfi megkezdte a házkutatást. Tudtam, hogy elvisznek, és jó ideig nem lesz biblia a kezemben. Éppen azért leültem, s az Imre által említett részt kezdtem könyv nélkül megtanulni.

A házkutatás nem izgatott, terhelő anyagot nem találhattak, sokkal inkább az Írás szavait igyekeztem lelkembe zárni; a négy órán át tartó házkutatás alatt csak olvastam, olvastam az Igét. De olyan idegállapotban voltam, hogy csak a lényeg maradt meg az emlékezetemben: megfertőztetted nevemet a földemen; a pogányok között; könyörültem szent nevemért; új szívet és új lelket adok beléd, és megutálod magadat vétkeid miatt! Áldottam az Urat ezért a kijelentésért, mely később rabtársaim közül is többeket megvigasztalt.

Hat órára befejezték a házkutatást. Csak néhány borítékot vettek magukhoz a szekuritáté emberei, s aláíratták velem, hogy azokat nálam találták. Kijelentették, hogy elvisznek huszonnégy órára valami nyilatkozattételre. Két tanú jelenlétében leltárt készítettek javaimról, amelyeket jegyzőkönyv ellenében a feleségem gondjaira bíztak; még a karórát és a jegygyűrűmet is. Élelmet és ruhát akartam összecsomagoltatni a feleségemmel.

– Minek – jegyezték meg – huszonnégy órára?

Szavaik kétségbe vonásával nem akartam megbántani őket, ezért csak egynapi élelmet vettem magamhoz, feleségemnek pedig Jézus szavait idéztem: „Jobb néktek, hogy én elmenjek”, s ezzel kiléptem otthonomból.

Kint az autóban felfohászkodtam: „Uram Jézus, mondj valamit, amivel megnyugodva hagyhatom itt a feleségemet, a gyermekeimet, és indulhatok el erre az ismeretlen útra!” Erre a lelkembe csengett: „…én kérem az Atyát és más vigasztalót ad néktek, hogy veletek maradjon mindörökké”. (Jn 14,16) „Köszönöm, Uram: ez mindnyájunknak elég, feleségemnek, gyermekeimnek és nekem is, csak mindvégig tarts meg e hitben!”

Teljes nyugalommal ültem egész úton. Mintegy harminc kilométer után egy körzeti központban (Kisjenőn) a szekuritáté udvarán időztünk egy órát. Ott indulás előtt bekötötték a szememet, és megparancsolták, hogy egy hangot se szabad ejteni, bármi történjék is! Néhány perc múlva hallom, hogy odavezetnek valakit az autó mellé, és azt mondják neki, lépjen fel. De az illető megbotlott, és hangosan megkérdezte, hova tegye a lábát.

– Csend legyen, nem meghagytuk, hogy egy hangot se ejtsen ki! – De én akkor már tudtam, hogy Dézsi Zoltán testvéremet ültették be hozzám. Elindult az autó. Én csak imádkoztam: „Uram, légy velünk!”

Egy idő múlva kapunyitás után megálltunk valahol. Kiszállítanak, és bekötött szemmel visznek tovább.

– Vegye le szeméről a kötést! – hangzik az új parancs. Egy szobában találom magam, a szekuritáté tisztjei előtt állok. Levetkeztetnek; cipőmről a vas spicceket lefeszítik, még a fűzőket is kiszedik belőle. Anyaszült meztelenre vetkőztetnek, számat ki kell tátanom, majd megfordítanak, s mély meghajlásom után a végbelembe néznek. Nyilván arra gondoltak, hogy még oda is elrejthettem valamit. Felöltözködésem után ismét bekötött szemmel vezetnek egy üres cellába, melyben csupán két, szalmazsákkal ellátott betonfekhely van, egy éjjeli és a szabályzat a falon. Ezt olvasom: „A letartóztatott kötelessége: amint hallja, hogy nyílik az ajtó, a hátsó falhoz kell állnia, háttal az ajtónak. Amíg egyéb parancsot nem hall, ott kell maradnia, s csak az ajtó becsukása után fordulhat meg ismét, hogy szabadon mozogjon a cellájában!” Tehát ehhez kell tartanom magamat.

Estefelé lepedőt, párnát (szalmával megtöltve) és pokrócot kapok. Közlik velem, hogy aludni csak a villany felé fordulva szabad, s mindkét kezem a pokrócon kívül legyen. De aludni csupán takarodó után lehet a reggeli ébresztőig, nappal tilos ledőlni az ágyra, sőt még ülve se szabad elszenderedni rajta!

Az erős villanyfénynél első éjjel bizony nem sokat aludtam; meglehetősen fáradtan ébredtem másnap. Ha viszont ülve elszundítottam, rögtön rámszólt az őr, álljak fel, sétáljak.

Első kihallgatásom

Délelőtt vagy délután történt-e, már nem emlékszem, sajnos naplót nem írhattam, hiszen mindent elszedtek tőlünk. Az emeletre vittek, ahol egy szobában levették a sötét motorosszemüveget, fal mellé ültettek, és megkezdődött a következő párbeszéd a vizsgálótiszttel:

– Na, mit gondol, miért van itt?

– Jézus Krisztusért. Mert a róla szóló evangéliumot szélesebb körben hirdettem, mint azt a jelenlegi törvények megengedik.

– Ha tudta, miért tette?

– Mert Ő, akinek adatott minden hatalom mennyen és földön, azt mondta: „Menj!”

– Kíváncsi vagyok, hogy szabadítja ki ez a hatalmas Isten a mi kezeink közül!

– Egyelőre nem gondolok arra. Éppen a letartóztatásomra vártam.

– Hogyan, maga tudta, hogy le fogjuk tartóztatni?

– Tudtam.

– Honnan?

– Évekkel ezelőtt maguk annyira kutattak utánam, hogy legjobb híveink egyikét is bekényszerítették a szolgálatukba. Hetenként kellett jelentenie: ki jár nálam, mit beszéltem az emberekkel, miről prédikáltam. De egy idő után kiszabadítottam a kezeik közül, rávettem, közölje magukkal, hogy nekem megvallotta a titkát, így nem állhat tovább a rendelkezésükre. Akkortájt elszoruló szívvel azt mondtam egy imámban: „Uram, én félek, hogy végül is letartóztatnak!” Mire Jézus így válaszolt: „Igen, helytartók és királyok elé visznek titeket énérettem és az evangéliumért.” És azt kérdezte: „Nem volnál hajlandó értem, aki meghaltam a bűneidért, odamenni, és azoknak, akik közé kerülsz, hirdetni az evangéliumot?” „De igen, Uram – feleltem neki. – Érted és az emberekért kész vagyok bárhová elmenni, s viszem is a rólad szóló evangéliumot!” Úgy látom, most jött el ennek az ideje; ezért vagyok itt.

– Hogyhogy, hát nem mi tartóztattuk le?

– De igen, csakhogy maguk csupán eszközei annak a hatalmas Istennek, aki engem most itt akar látni!

Nem tudott mit mondani tovább. Néhány jelentéktelen kérdés után visszaküldött a cellámba, s ott igyekeztem nagyon belefogózni Istenembe. Szükségem volt rá, hiszen egy félhomályos, keskeny szoba volt az otthonom. Felső részén ég felé fordított zsaluval egy kicsike ablak állt, el sem érhettem, rajta keresztül csupán egyetlen fa himbáló ágának végét láttam, néha egy-egy felvillanó csillagot. A csupasz négy falon egy csengő gombján kívül semmi. Ez külső fényjelekkel vibrál, ha valaki bent kíván valamit. A nagy magányosságban jólesik az embernek, ha egy betévedt legyet hall zümmögni, esetleg mászni lát egy pókot a falon.

Tisztában akartam lenni a hét napjaival, kitaláltam hát, hogy a fűtőtest rekeszei közé egy darabka kenyérhéjat teszek, ezt minden reggel továbbviszem, így nem téveszthetem össze a napokat.

Ha csupán a rettenetes magány lenne úr felettem, nem tudom, hogy volnék képes idegileg elviselni ezt a szörnyű helyzetet. De már évek óta tudom, hogy valóság a Jézus szava: „Én tiveletek vagyok.” (Mt 28,20) Így vele töltöm minden öntudatosan átgondolt időmet.

Első napjaimat a János 3,16 szavai határozták meg: „…úgy szerette Isten e világot, hogy az Ő egyszülött Fiát adta”. Ma pedig fiait adja, köztük engem is. Isten eme intézkedésével kapcsolatban tökéletes a harmónia bennem, hiszen évekkel ezelőtt jól a szívembe véstem: „A boldogság titka: úgy élni ezen a világon, mintha csak Isten lenne; és tudni kell, hogy az emberek részéről tapasztalt jót és rosszat egyaránt az Ő kezéből vesszük.” Egy lépéssel tovább: „A boldogság legfőbb titka pedig: semmit sem akarni, és mégis mindent akarni, amit Isten akar, és csupán azért, mert Ő akarja.”

A Szentírás ilyen igazságai alapján tudom, hogy nem emberekkel állok szemben, nem emberi akarat vagy hatalom tart a kezében, hanem Isten, Atyám a Krisztusban. Ő intézkedik itt is mindenben, s én tökéletesen egyetértek vele, illetve mindent úgy akarok intézni, ahogy Ő.

Börtönéletem

A vizsgálati fogsághoz viszonyítva a börtönélet könnyebbséget jelentett számomra. Bizonyos mértékű szabadságot is, hisz nem kötötték be a szemünket, ha a cellából kivittek a WC-re, vagy az itt már rendszeres napi sétára. Előző helyemen több mint hét hét alatt csak egyszer volt részem a sétálás örömében.

Örök emlék számomra az a boldogság, amikor a sétán a kövek között megláttam egy-egy fűszálat vagy a szél által besodort száraz falevelet; egy száraz akáclevél! Vagy a közjogi rabok által elhullajtott körömnyi, hamvas szilvahéjat, ennyit is gyönyörűség volt látni. Hát még amikor, egyik cellám lyukas zsaluján keresztül, virágágyakat pillanthattam meg! Sose gondoltam, hogy ezek ennyi gyönyörűséget nyújthatnak a léleknek.

Itt már többekkel lehettem együtt. Négy ágyban nyolcan feküdtünk. Sokan voltunk politikai rabok, össze kellett bennünket zsúfolni. A lelkekkel való foglalkozásra is több alkalmam nyílt itt. Voltak kemény, ellenálló szívek, közömbös lelkek, mint népünk közt a kinti világban is, de gyakran tapasztaltam lelki éhséget. Nagy szeretettel foglalkoztam egy postamesterrel, aki azért jutott ide, mert a kocsmában részegen a régi király-himnuszt énekelte. Ez az ember nagy szomjúsággal itta az evangélium szavait.

Itt a börtönben meglepetéssel láttam, hogyan közlik morzejelekkel a dolgaikat a rabok. Én ebben a tudományban ügyetlen és járatlan voltam. Rajtuk keresztül mégis tudomást szereztem egyik-másik testvéremről, kikkel előzőleg együtt voltam valamelyik cellában. Minket rendkívül szigorúan távol tartottak egymástól a tárgyalásig, mégis sikerült egyszer hallanom, hogy Visky Ferit szólították, és ő valamit csendben válaszolt. Nem értettem a szavait, de jólesett tudni, hogy közel vagyunk egymáshoz, csupán egy fal választ el.

Hetek teltével, pár nappal szeptember 6-a előtt, írásban közlik velem a tárgyalás időpontját. Arról azonban, hogy vizsgálóbíró elé visznek, és ügyvéddel beszélhetem meg a dolgaimat, szó sincs.

Stănculescuval – így hívták a vizsgálótisztemet a szekuritátén – szeptember 5-én este találkoztam utoljára. Felkeresett a börtönben, és közölte velem, hogy másnap lesz a tárgyalásunk.

– Köszönöm, tudom.

– Honnan?

– Írásban közölték velem pár nappal ezelőtt.

– Igaz, erről elfeledkeztem. No és hogy van?

– Tele a szívem az Úrban való örömmel.

– Hogyhogy?

– Tudja, ma tárgyalásom előtt arról elmélkedtem, amit Pál hasonló helyzetben írt: nem tudta, merre dől a sorsa: kivégzik-e vagy életben hagyják. Neki az élet Krisztus volt, számára a halál nagy nyereséget jelentett. Ő azonban nem a maga javát kereste, hanem a szükségesebbre nézett: hívei hitbeli gyarapodására. Ezt fontosabbnak találta, mint életben maradását; bízott benne, hogy tovább pásztorolhatja a rábízottakat. Aztán átvonul a lelkén a kivégzés lehetősége is, és azt írja: „De ha kiontatom is italáldozatként a ti hitetek áldozatánál és papi szolgálatánál, mégis örülök, és együtt örülök mindnyájatokkal, azonképpen ti is örüljetek, és örüljetek együtt velem.” Újból és újból írja a Filippi gyülekezet tagjainak, hogy örüljenek az Úrban. Persze ő maga is ezt teszi: örvend minden körülmények között. Isten kegyelme, amely Pál apostolnak megadta ezt a csodálatos lelki állapotot, engem is megajándékozott vele; itt van a holnapi tárgyalásunk, nem tudom, hogy végződik, de én örvendezek az Úrban.

– Maga mindig így beszél – legyintett bosszankodva.

– Kérem, ne haragudjék, nem akarom magát megbántani, csupán a kérdésére válaszoltam. Azt kérdezte tőlem, hogy vagyok? Úgy, ahogy mondtam. Ha azt felelném, hogy kétségbe vagyok esve, akkor hazudnék. Magának mindig az igazat beszéltem, most se tettem mást. Ha nem kérdez, semmit se mondok.

Így váltunk el egymástól, persze kézfogás nélkül, hiszen tilos politikai rabokkal kezet fogni. Soha többet nem találkoztunk, pedig kiszabadulásom után kerestem az alkalmat. Lehetőség is volt rá, fiam éppen a szekuritáté utcájába költözött, ott lakott pár évig. Valahányszor Váradon jártam, mindig feléjük kerültem, de sose sikerült összefutnunk. Pedig meg akartam mondani neki, hogy az az öröm és békesség, amiről többször beszéltem, végigkísért rabságom évein. Azt viszont megtehettem, hogy a politikai rendőrség épületének falát simogatva sokszor megköszönjem Istennek az áldásokat, melyeket kaptam és adhattam, ott is és később a börtönben is.

Szeptember 6., tárgyalásunk napja

Drága feleségem ötödikén született, és aznap sokat imádkoztam, hisz szomorú születésnapja van, készülnie kell a tárgyalásunkra. Reggel rendkívül szigorú meghagyásokkal visznek ki a cellámból: még csak nézni se merjünk egymásra, nemhogy szót váltsunk!

Az autóban fájó szívvel látom, hogy drága Papp Anti testvérem milyen letört, és a még velünk lévő Dézsi Zoli is milyen bánatos. Jaj, hogy tudnék egy kis derűt csempészni a szívükbe? Elkezdek mosolyogva nézni a mord, vad tekintetű őrünkre.

– Mit nevet? – kérdezi dühösen.

– Azon mosolygok, hogy a „teljes szeretet kiűzi a félelmet”.

Ő persze semmit sem értett ebből, sajnos Anti sem értette meg a román beszédet, így nála semmi hatást nem értek el a szavaim, de Zoli arca felderült, széles mosolyra tárult, ha lehetne, hangosan kacagna; jaj, de arról most szó sem lehet. Ott sötétlik mögöttünk a kemény meghagyás, és ott dühöng a kocsiban az őrünk. Így indultunk el a tárgyalásra.

A váradi városházára szállítottak, mindnyájunkat egy terembe, öt lelkészt, három földművest és egy leánytestvérünket. Név szerint: Visky Ferenc, Dézsi Zoltán, Karczagi Sándor, Antal Sándor, Szilágyi Sándor lelkipásztorokat; Papp Antal, Kiss Sándor, Jakab Sándor és Patócs Erzsébet hívő testvéreinket.

Itt is tilos a beszélgetés, de kicsi a szoba és egymás mellett ülünk, így csendesen mégis szót válthatunk. Patócs Erzsébet mellé kerültem, láttam rajta, hogy erősen tartotta az Úr; néhány fülébe súgott Igével igyekeztem most ezt a helyzetét állandósítani. Igaz, nem sokat suttoghattunk, az Úr azonban tudja, mennyire van szükségünk, s azt meg is adja. S mi hálásak vagyunk érte. A tárgyalás megkezdése előtt kiszólítanak, és egy ügyvéd az ügyész jelenlétében bemutatkozik; ő a védőm, de semmiféle bizalmas szóváltásra vagy tanácskérésre nincs lehetőség. Mire volt jó ez a semmitérő, pillanatnyi találkozás? Máig sem értem.

Megkezdődött a tárgyalás; rendre vittek ki bennünket. Elsőnek Visky Ferit, Kéc gyülekezetének lelkipásztorát hívták, az államhatóság szerint ő volt szervezetünk feje, majd Papp Antit, Egriből. Engem nem is tudom már hányadiknak. Szívemben forgattam a bíróságnak szánt szavaimat, amelyekkel azonban drága páromat és gyermekeimet akartam elsősorban erősíteni. Mikor végre kihívtak, újabb szigorú meghagyással vittek ki: senkire se merjek ránézni, családom tagjaira se, még kevésbé szólni! Bármennyire sürgetve is tuszkol a bíróság elé az őr, mégis észreveszem a hallgatóság soraiban két fiunk között a feleségemet. Adataim felvétele után szinte semmit sem kérdeznek; félre kell ülnöm. Várom, hogy majd csak sor kerül bővebb tárgyalásra.

Közben, rövid időre, valami szökött katona ügyét iktatják be, így alkalmam nyílik hátra-hátra tekinteni, hogy mosolyommal erősítsem az enyéimet. Egy időre felfüggesztik a tárgyalást, visszavisznek elhagyott szobánkba, ahol öklét rázva irtózatos dühvel rivall rám az őr.

– Hogy mert hátraforgolódni? Meg ne próbálja még egyszer!

Később ismét előállítanak a tárgyalásra, most bátortalanabbul, de csak hátranézek az enyéimre, és emészt a gondolat, mi van bennük, mennyi félelem és aggódás.

Elhangzik az ügyész vádbeszéde; megdöbbenten hallom, hogy beleszövi a magyarországi ’56-os eseményeket, mintha hasonlót akartunk volna mi is. Eközben gondolom: „Te magad tudod, hogy ebből egy szó sem igaz, de hát vád kell a súlyos ítélethez.”

Utána az ügyvéd beszédét hallgatják meg, de csak rövidre szabottan. Az ügyvédem, mivel hármunkat véd, tizenöt percet kért beszéde megtartására. Előbb megengedik, de már öt perc múlva elhallgattatják. Ezeket tapasztalva erősen fogy a reménységem, hogy Oprea Miu jóslata beválik; szerinte a tárgyaláson órákat beszélhet az ember. Nem is akartam egy fél óránál többet igénybe venni. Csak a hívő bizonyságtevés volt a szándékom. De mikor rám került a sor, két mondat után leintettek: – Ne papoljon itt! – s le kellett ülnöm. Csak Antal Sándor lelkész ügyében kérdeztek meg, hogy milyen kapcsolatunk volt? Mikor meggyőződtek, hogy neki vajmi kevés köze volt az úgynevezett bethánistákhoz, s nem lehet őt közénk sorolni, ismét leültettek. Filmszerű gyorsasággal pergettek mindent az egész tárgyaláson.

Egy időre kiküldték a hallgatóságot, csak minket, elítélésre váró rabokat tartottak bent. Örömömre az ajtót nyitva hagyták, mögötte egymás után álltak meg a fiaink, majd kicsit távolabb, imára kulcsolt kézzel, a feleségem. Így jelezte a drágám, hogy a szívükben hordoznak.

Nem sokáig tartott a hadbírósági tárgyalás, hiszen már előre el volt határozva felőlünk minden, hamar kihirdették az ítéletet: Visky Ferenc 22, Dézsi Zoltán 20, Karczagi Sándor 20, Antal Sándor 8, Szilágyi Sándor 20, Papp Antal 20, Kiss Sándor 15, Jakab Sándor 15, Patócs Erzsébet 15 évi kényszermunka.

A húsz év rettenetes hatással volt rám. Főleg enyéimet sajnáltam: Istenem, milyen szörnyű fájdalom lehet ezt hallaniuk! Megfordulni sincs erőm, hogy feleségemre és gyermekeimre egy biztató pillantást vessek. Különben is kitessékelték őket a teremből.

Még megpróbáltak beszélgetési lehetőséget kérni, hogy csomagot adhassanak át. Meg is ígérték nekik, mégse kapták meg. Hiába jártak aznap este és másnap a bírósághoz, a börtön vezetőségéhez, összevissza, senki sem segített rajtuk. Letartóztatásunk első pillanatától kezdve politikai rabokként nincs jogunk semmihez. Velünk ugyan még aláíratnak egy fellebbezést; csak alázatból teszem meg a többivel együtt, ha rajtam állna, ezek után nem írnék alá semmit, hisz a jogszolgáltatásnak olyan megcsúfolását láttam, ahol se védőügyvédet, se rabot nem hallgatnak meg, és úgy mondanak ki rájuk ilyen szörnyű ítéleteket. Érzésem szerint azonban még mindig az óemberem ágaskodik bennem; hogy azt megtörjem, testvéreim után én is veszem a tollat, és aláírom a fellebbezési nyomtatványt. Jó idő múlva autóba tesznek, és visznek vissza a börtönbe.

Elnézem a város forgatagát; a Körös hídjára érve csoda történik, az egész nagy hídon senki se jár, csupán három drága lelket látok lassan haladni: két fiam karján a feleségemet. Alig vonszolja magát szegény! Hogyne, hiszen ennél szomorúbb születésnapi ajándékot nemigen kaphatott volna! Míg mellettük robogunk el, arra gondolok: mi lenne veletek, ha tudnátok, hogy kit visz itt az autó? Jó is, hogy nem sejtitek, még nehezebb lépéseket nemigen bírnátok már el. Így csak én láthatlak benneteket még egyszer rövid időre, hiszen következik a kanyar a börtön felé, amely vár reám és évekre magába zár. Nagy azonban az Isten kegyelme: nemcsak sátáni gonoszsággal kimondott ítélet és kitervelt börtön van az életünkben, hanem megtapasztalhatóan bennünk él Jézus Krisztus, az Isten Fia is; és a keresztje, mint Mózes korában a keserű vízre dobott fa, édessé változtatja a sorsunkat. Ezt teszi most velünk az Üdvözítő. Mikor a börtön udvarán az autóból első szállítmányként kiraknak, és falnak fordítva várjuk a többieket, beszélgetni kezdünk. Ítélet után az első percekben alig tudtunk szóhoz jutni, most viszont árad belőlünk a mondanivaló, s nem is emberi beszéd, hanem Isten szava deríti fel a lelkünket. Úgy kezdünk beszélgetni, mint akik egyszerű kiránduláson voltunk, s jól mulattattak bennünket. Igen, mert az Isten előtt eltörpül minden nagynak szánt ütés; az első percekben komiszul fájt ugyan, most azonban már elcsitult, és mi Istenben örvendünk.

Most, mikor gyorsított tárgyalásunk és elítélésünk emlékét felidézem, kezembe veszem a Bibliát és látom, hogy Krisztust ítélték el korábban ilyen roppant sietséggel. Hiszen azt írja Márk evangélista a 15. rész 1. és 25. versében: „És mindjárt reggel tanácsot tartván a főpapok a vénekkel és írástudókkal, és az egész tanács, megkötözvén Jézust, elvivék és átadák Pilátusnak. … Vala pedig három óra (a mi időszámításunk szerint de. 9 óra), mikor megfeszíték Őt.” Reggel hatkor megkezdték a tanácskozást és három óra leforgása alatt már keresztre is juttatták Jézust.

Isten kegyelme nekünk is részt adott a Krisztusért való szenvedésből, és hasonló módon gyorsan lepergett tárgyalást is adott érte. Meggyőződésem, hogy ezt neki köszönhetjük, a Megváltó közbenjárásának. Nem csupán embereket látok az események mögött, hanem Isten irányító kezét. Áldom Őt, hogy Pál vallástétele megtörtént velem is: „…gyönyörködöm az erőtlenségekben, bántalmazásokban, nyomorúságokban, üldözésekben és szorongattatásokban Krisztusért”. (2Kor 12,10)

Isten után áldani tudom azokat, akik egyházi és világi részről sorsunk eszközei voltak. Sohasem mondtam átkot rájuk, hisz egyre jobban vallom az ótestamentumi Józseffel: „Ti gonoszt gondoltatok énellenem, de Isten azt jóra gondolta fordítani, hogy cselekedjék úgy, amint ma, hogy sok nép életét megtartsa.” (1Móz 50,20) Már itt a földi életben is sokat látok belőle, de teljes valójában az örökkévalóságban tudom majd meg, hogy rabságunkat hány lélek megtartatására használta fel az isteni kegyelem.

Felelős kiadó Zágoni Balázs
Felelős szerkesztő Rostás-Péter Emese
Szerkesztő Bálint Ágnes
Műszaki szerkesztő Sütő Ferenc
Borító Szabó Péter
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Koinónia Kiadó
Levél- és rendelési cím:
RO–400344 Cluj, str. Mărginaşă nr. 42
Tel/Fax: 00-40-264-450119
E-mail: office@koinonia.ro
www.koinonia.ro

ISBN 978-973-165-131-6

Forgalmazza
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – SIL Open Font Licence