LILIANA HART

Go-go girl a pácban

(Go-go girl sorozat, 4. rész)

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Whiskey, You’re the Devil by Liliana Hart

Copyright © 2014 by Liliana Hart

Originally published by Createspace

Minden jog fenntartva!

FORDÍTOTTA: LAMI JULI

Copyright © 2014 by Liliana Hart

Hungarian translation © 2015 by Lami Juli

© Erawan Könyvkiadó, 2016

Felelős kiadó: Fejős Éva

Szerkesztette: Papp Diána

A kéziratot gondozta: Lőrinczi Ágnes

Borítóterv: Cantinart

Borítóillusztráció: Shutterstock

Elektronikus változat:
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-5469-27-5

A gyerekeimnek

Mert beéritek pizzával is, amikor leadásom van.

Köszönöm, hogy ilyen csodálatosak vagytok.
El sem tudjátok képzelni, mennyire szeretlek titeket.

Általában elkerülöm a kísértéseket,
kivéve, amikor nem tudok ellenállni nekik.

Mae West

Prológus

Csütörtök

Egyszer egy nő a fülem hallatára azt mondta, hogy Nick Dempsey annyira szexi, hogy újrafejlődnek tőle a női ivarszervei, pedig teljes petefészek- és méheltávolításon esett át. Egyetértek. Az én ivarszerveim szerencsére épek, így akárhányszor egy légtérbe kerülök Nickkel, ácsingózni kezdenek a várakozástól. A petefészkem kimondottan sok bajba sodor mostanában.

Addison Holmes vagyok, szexfüggő. Na jó, igaziból nem. Most, hogy felforgattam az egész életemet azzal a húzással, hogy összeköltöztem Nickkel, szembesültem vele, hogy a jógával és romantikus regényekkel töltött évek fikarcnyit sem készítettek fel egy férfira, akiben ilyen őserő lakozik. Hozzá képest igazi amatőr vagyok.

Vitathatatlan képességei ellenére épp azon gondolkozom, hogy visszacsinálom ezt az egészet, és ki se pakolom a ruháimat a szekrénybe, amelyet a kedvemért ürített ki. Jelen pillanatban épp fölé hajolok és egy villával döfködöm a homlokát.

– Kérdeztem valamit – mondja. – Ez meg mi a franc? – A magasba emeli a fehér műanyag pálcikát, mintha gránát lenne, nem pedig terhességi teszt.

Verejték csillan a szemöldökén, annak ellenére, hogy december van, és a forróság és trópusi páratartalom helyett végre hűvös az idő.

Fehér, kigombolt inge megfeszül erős vállán, haja kócos és pontosan látszik, hol túrt bele az imént. Egyedül az epebajosokra emlékeztető sápadtságát nem tudom hova tenni.

Ami engem illet, csak hunyorítani bírok, és nem lennék meglepve, ha gőz szakadna ki a fülemből, a fejem teteje pedig megnyílna, mint egy teafőző. Ezek szerint kutakodik utánam, ha képes volt megtalálni a tesztet, amit elrejtettem egy papírzacskóba és bedobtam a fürdőszoba sarkába. Mégis mit képzel, hogy a dolgaim közt kotorászik?

– Mi volt a terved, hogy megmutatod nekem is, vagy titokban tartod az elkövetkezendő kilenc hónapban?

– Ha meg akartam volna mutatni, nem dugtam volna el – ordítom. Próbálom nem forgatni a szemem. Nem sok sikerrel.

Nick sápadtsága alábbhagy, most azonban a vér önti el az arcát. A homlokában lüktet egy ér, kénytelen vagyok egy kicsit meghátrálni. Ismerem ezt az ábrázatát. Ilyenkor vagy leordítja a fejemet, vagy életem legjobb szexében részesít. Mivel azonban kiválónak tartom a helyzetfelismerő képességemet, le merem fogadni, hogy nem az utóbbiról van szó.

Az ajkamba harapok, és érzem, hogy a szemem megtelik könnyel. Ez nem jó. Nincs olyan nő a Földön, aki ilyen reakciót szeretne látni a férfitól, akivel lehetséges, hogy közös gyermeket készül a világra hozni. A mérgem most már nem egy teafőző, hanem egy nukleáris üzem erejével bír, és ha nem szabadulok ki innen, de azonnal, nem biztos, hogy tudom vállalni a felelősséget a tetteimért.

– Válaszolj erre a kibaszott kérdésre – mondja, és minden szótagot jól elválaszt. – Terhes vagy?

Veszek egy nagy levegőt, és forróságot érzek a tüdőmben. Fogalmam sincs, hogyan nyúltam a pot-pourrival teli, kis kristályedényért, ami az asztalon volt. De egyszer csak azt látom, hogy apró piros fadarabok és fahéjrudacskák repülnek szanaszét. A kristály pont a homloka közepét találja el, és olyat koppan, hogy magam is meglepődöm.

Mit is mondhatnék? A hormonok kegyetlenek tudnak lenni.

Első fejezet

Hétfő, három nappal korábban

Ha valaki kérdezné, biztos letagadnám, de utálom a karácsonyt Savannah-ban tölteni. Ez nem olyan, mint Aspenben vagy Utahban, ahol a fehér hó alap, és ez idő tájt minden úgy néz ki, mint egy gyönyörű karácsonyi képeslap, vagy legalábbis mint a Budweiser-reklám a lovakkal, amin mindig elsírom magam.

A karácsony Savannah-ban egyáltalán nem szép, de minden bizonnyal megvan a maga varázsa. A hétvégén már elég hideg volt ahhoz, hogy ne eső, hanem jégkása hulljon az égből, kedves kis latyakkupacokként végezve a földön.

Az óvárosi kirakatok tele vannak pompásan becsomagolt ajándékokkal, és mindenhol burjánzik a girland, az összképet azonban némileg rombolja az a tény, hogy a kirakatok mellett elszáguldó autók folyamatosan összefröcskölik az üveget és persze a járókelőket is.

Minden párkányon karácsonyi égők lógnak, ami biztosan melegséggel tölti el az erre tévedő turisták szívét. Nekem viszont csak púp a hátamon ez az egész. Főleg most, hogy kénytelen vagyok hat háztömbbel odébb parkolni a McClean nyomozóirodától, és át kell verekednem magam a latyakon és a vásárlók tömegén, hogy bejussak a munkahelyemre. Micsoda humbug.

Valójában semmi okom rá, hogy ilyen negatívan álljak a dolgokhoz. Talán az a mentségem, hogy életemben először úgy érzem magam, mint egy unalmas felnőtt. Egy nap van hátra, hogy letegyem az utolsó magánnyomozói vizsgámat és elkezdjek teljes állásban dolgozni a McClean Magánnyomozó Irodában. Az iroda tulajdonosa és vezetője nem más, mint a legjobb barátnőm, Kate McClean, és úgy döntöttem, többé nem foglalkozom azzal az aprócska részletkérdéssel, hogy annak idején tulajdonképpen sajnálatból kezdett alkalmazni. Kiderült, hogy nem is vagyok olyan rossz, úgyhogy úgy döntöttem, a legjobb lesz, ha maradok. Lehet, hogy ötven év múlva már a külvilág is alkalmasnak fog tartani a feladatra.

Az iskolába nem szeretnék visszamenni. Azelőtt történelmet tanítottam a James Madison Gimnázium kilencedikeseinek Whiskey Bayou-ban, ahol születtem és felnőttem. Néhány hónapja azonban kirúgtak, nem sokkal azután, hogy belebotlottam az igazgatóm holttestébe egy kétes hírű sztriptízbár parkolójában. Persze nem amiatt rúgtak ki, mert belebotlottam a hullába. Inkább amiatt, hogy odabent, abban a kétes hírű bárban táncoltam is kicsit. És amikor azt mondom, táncoltam, akkor nagyon finoman fejezem ki magam.

Az igazsághoz hozzátartozik, hogy nemcsak a felelősségteljes állásom ténye teszi borongóssá a hangulatomat. Komoly elköteleződésen alapuló párkapcsolatban élek. Egy szép kis házban lakom – mondanom sem kell, nem a sajátomban –, azonban a fürdőszobában átvettem a hatalmat, úgyhogy az már majdnem olyan, mintha félig az enyém lenne. Van egy pöpec BMW X5-ösöm bőrüléssel, amire mindössze egyetlenegyszer borítottam ki a fagyit. Jó, nem ugyanaz, mint amikor egy meggybordó Z állt a tulajdonomban jelentős törlesztőrészletekkel, de ennek is van négy kereke, és elvisz, ahova csak akarom. Mondjuk ezt is Nick fizeti. Legalábbis a Nick vagyonkezelői alap.

Nick nem szeret vele előhozakodni, de elég fura családból származik. Az apja alkoholista, aki képtelen megálljt parancsolni a vágyainak, anyja pedig még Elzának is tudna újat mutatni a Jégvarázsból. A bátyjáról annyit, hogy már most apja nyomdokaiba lépett. Nem kell tovább ragoznom, nem valami összetartó a család.

Büszke vagyok Nickre, hogy képes volt kitörni ebből a fertőből, és felépítette saját, független életét mindenféle szülői segítség nélkül. Mostanában azonban úgy érzem, hogy kezdek olyan életet élni, amely Nicktől függ, és a saját függetlenségem egyre inkább távolodik tőlem.

Amikor elvesztettem a tanári állásomat, elhatároztam, hogy a sarkamra állok. Miközben pánikoltam, hisztériáztam és alkalmasint zokogtam, amiért elvesztettem az egyetlen bevételi forrásomat és vissza kellett költöznöm az anyámhoz, azt mondogattam magamnak, hogy hátha ez egy új esély, hogy egy jobb és továbbfejlesztett Addison Holmes lásson napvilágot. Találtam új állást és új lakhelyet is. Kaland és móka várt rám. De a legfontosabb, hogy fittyet hánytam a majrézásra, és a legjobb akartam lenni. Ugyanis legbelül mindig is tudtam, hogy én vagyok a legjobb. Ezt a meggyőződésemet csak a valóság tudja néha-néha összezavarni.

Belerúgok az útszéli koszos hókupacba, és az sem érdekel, hogy beszivárog a rózsaszín gumicsizmámba, és a gyönyörű fekete, pink mintával nyomott kabátomon is nyomot hagy. Pont azért vettem fel ezt a csizmát és ezt a kabátot, hogy hátha feldobja kicsit a hangulatomat, de a tervem eddig nem igazán működik.

Fogalmam sincs, mi lehet a baj velem. Mindenem megvan, amiről egy lány álmodhat. Anyám három napja nem hívott fel, olyan munkával keresem a pénzemet, amit szeretek, és a Kate Spade válltáskámban ott lapul egy pink pisztoly, ami tökéletesen illik a gumicsizmámhoz.

Megállok egy kávéra, és veszek egy gombóc áfonyafagyit, hátha az jobb kedvre derít. Épp balra fordulnék a West State Streeten a Telfair Square irányába, amikor fékcsikorgást hallok a hátam mögül. Épp időben fordulok hátra, hogy tanúja lehessek, ahogyan egy sárga Volkswagen Beetle két keréken veszi be a kanyart, halálra rémiszt egy turistacsoportot, és egyenesen felém száguld.

Egy kis falat fagylalt kiesik a számból, és az is a csizmámon landol, de legalább sikerül egyet hátralépnem, megmenekülve ezzel attól, hogy rám fröcskölődjön egy tonna latyak. Rosemarie Valentine beletapos a fékbe, és úgy néz rám a volán mögül, mintha megőrült volna.

– Szállj be, Addison! Szükségem van egy fedősztorira! – Terebélyes mellei kitüremkednek a narancssárgában és türkizben pompázó kardigánjából, arca vörös a dühtől. Angyali szőke fürtjei, amelyek normál esetben úgy szoktak az arca köré omlani, mint valami hormonzavaros Farrah Fawcettnek, most szanaszét állnak, mintha épp átdörzsölte volna a fejét egy törölközővel. Teremtő atyám. Rosemarie-nél sosem lehet tudni.

Biztosan túl régóta hezitálok, ugyanis kék szemei egyszer csak a gyomromig hatolnak, a hangja pedig akár egy démoné: – Azt mondtam, szállj be! – mondja vészjóslón.

Veszek egy nagy lendületet, mire kiömlik a tűzforró kávé a kezemre. Bepréselem magam a kocsiba – ami nem könnyű feladat ebben a kabátban és egy ekkora táskával a kezemben –, és alig csukom be az ajtót, Rosemarie a gázra tapos, és kilő, mint egy rakéta.

– Basszus – mondom, miközben a szívem a torkomban dübörög. – Elejtettem a fagyimat miattad.

– Most nincs idő semmiféle fagyira. Ez most komoly.

Becsukom a szememet, hogy ne is lássam, ahogyan megszegi a létező összes közlekedési szabályt, és hálát adok, hogy a környéken szinte minden rendőrt ismerek. Nem mintha bármelyikük is a segítségemre szeretne sietni. Ahelyett, hogy félreállítanának minket és kiszabadítanának ebből a kocsiból, csak néznek bambán, ahogy elrepesztünk mellettük.

– Jézusom. Meghalt valaki?

– Még rosszabb. – Belenyúl a táskájába, ami a karja és a kocsiajtó közé van préselve, és előhúzza belőle a legnagyobb vibrátort, amit életemben láttam. Hússzínű és ellentmond minden természeti törvénynek. Felhúzom az orrom undoromban, és közelebb húzódom a kocsiajtó felé, hogy távolabb kerüljek Rosemarie vágyainak tárgyától.

Egy hónappal ezelőttig Rosemarie stabil szexuális életet élt egy Leroy nevű fickóval, akivel a Great Dane Kennel Clubban ismerkedett meg. Leroy nem az a klasszikus szexszimbólum, hacsak nem valakinek Danny DeVito az etalon, de Rosemarie esküszik rá, hogy a pasi verhetetlen az ágyban. Elmondása szerint Leroy a tantrikus szex nagymestere. Még tanfolyamot is tart évente kétszer, sőt meg is hívott Nicket és engem a következő alkalomra. Nem sokat tudok a tantrikus szexről. Belőlem a sima szex is annyit kivesz, hogy elképzelni sem tudom, hogyan érintene, ha még ennél is magasabb szintre emelkednék. Rosemarie szerint azonban, ha egyszer megtapasztalja az ember a spiritualitásnak ezt a szintjét, többé nem akar visszaereszkedni.

Sajnos Leroy épp elvonuláson van. Rosemarie még egy mestert is ki tud fárasztani. Soha az életemben nem láttam olyan kétségbeesetten szexéhes nőt, mint amilyen most Rosemarie. És minden nappal egyre közelebb kerül ahhoz a ponthoz, ahonnan nincs visszaút.

Rosemarie belerohan egy kráter méretű kátyúba, és mindkét kezével a kormányhoz kap, hogy uralma alatt tartsa az autót. Elejti a vibrátort, én pedig nézem, mintha lassított felvételben szelné át a kocsit. Amikor becsapódik a hátsó ablakba, magasba emelem a kezem, hogy védekezzem. Azt hiszem, most sikítok. Ugyanis a következő, amit látok, hogy a bestiális fallosz irányt vált és egyenesen felém közelít. Mielőtt becsapódna a homlokomba, Rosemarie kinyújtja a kezét és elkapja a levegőben.

– Ez az! – kiáltja diadalittasan. Kezében szorítva a vibrátort hadonászni kezd. – Láttad ezt? Egy kibaszott nindzsa vagyok.

Jelen pillanatban nem tudna olyat mondani, amivel ne értenék egyet. Épp most mentett meg attól, hogy arcul csapjon egy eszköz, amelyen több beállítás létezik, mint a NASA központjában lévő számítógépeken. Megszólal a telefonom, azaz a Dragnet című film zenéje, és nem is kell a kijelzőre néznem, hogy tudjam, Nick hív. Gondolom, szóltak neki a rendőrök, amikor elhajtottunk előttük. Anyám lesz a következő. Most, hogy elköltöztem Whiskey Bayou-ból, kissé romlott a reakcióideje. De azért így se rossz. Kinyomom a telefont, miközben lelki szemeim előtt látom, ahogy Nick felrobban az idegtől.

– Lassan beavathatnál, miért menekülünk Bonnie és Clyde módjára – állapítom meg a körülményekhez képest a lehető legnagyobb nyugalommal. – Holnap reggel lesz a magánnyomozói vizsgám, délután pedig a fizikai alkalmasságim. Be kell mennem az irodába, hogy Kate-tel átvegyük a tudnivalókat.

– Egy pillanat, és visszaviszlek. Kisujjból kirázod a vizsgát. Legalábbis az írásbelit. De előbb megálljt parancsolok annak a ribancnak. És te leszel a segítőm.

Merengeni kezdek ezen a lazán odavetett tőmondaton az írásbeli vizsgáról. Bár kimondatlan maradt, tényleg igaz, hogy a fizikai kondícióm hagy némi kívánnivalót maga után. Annak ellenére, hogy különórákat kaptam Matt Savage-től, egy FBI-ügynöktől – aki nem mellesleg a szomszédom és alkalmi csókolózópartnerem volt, amíg Nick nem tudta eldönteni, mit akar –, még mindig küszködöm.

Pedig jó formában vagyok, félreértés ne essék. De vannak, akik rövid távra és vannak, akik hosszú távra születtek. Ha szinkronúszó lennék, vagy az a tornászfajta, aki szalagokat dobál vagy triplaszaltót vet egy dobbantóról, most biztos nem lennék bajban. Viszont ha valaki megkérne, hogy csináljak ötven felülést záros határidőn belül, egy izzadt és kipirult gombóccá válnék, aki csakis akkor képes egy utolsó felülésre, ha valaki fagylaltot tart a térde fölött.

– Nem hiszem, hogy Kate örülni fog, ha kiderül, hogy segítettem neked kiiktatni valakit. Tudod, mennyire félti az iroda hírét.

– Jó, talán fegyvert nem fogok használni. De egy karateütést biztosan beviszek a gigájára. Vagy belerúgok a térdébe. A fémbetétes csizmámat vettem fel a biztonság kedvéért.

Lefelé nézek, és csak most szembesülök vele, hogy Rosemarie ugyanolyan narancssárga nadrágba préselte bele magát, amilyen a kardigánja is, és valóban majdnem a térdéig ér a katonai surranó.

– Így már sokkal jobb – állapítom meg. – De azért beavathatnál a részletekbe.

– Ismered a Priscilla-féle Szerelmi Fészket a 204-ben?

Sóhajtok egy nagyot, és legbelül azt érzem, ebből semmi jó nem fog kisülni. Bármi legyen is ez. Márpedig a megérzéseim hatalmas fejlődésen mentek keresztül, amióta Kate-nek kezdtem dolgozni.

– Láttam már. Csak néhány hónapja nyílt meg, nem?

– Igen. És hadd áruljam el neked, Priscilla igazi nagyágyú, aki pornósztárként lett híres a kilencvenes években, hatalmas vagyonra tett szert, majd visszavonult, hogy a lehető legnagyobb luxusban tölthesse nyugdíjas éveit.

– A visszavonuláson és a luxuson azt érted, hogy Savannah-ba költözött és nyitott egy szexshopot? – érdeklődöm.

– Oké, ez nem a francia Riviéra, de ez nem véletlen. Ezek a pornósztárok a Föld legrafináltabb üzletasszonyai. Egyszer láttam erről egy dokumentumfilmet a Discovery Channelen, és a műsorból tíz teljes perc csak Priscilla Loveshackkel foglalkozott. Ez volt a pornós neve. A Loveshack annyit tesz, szerelmi fészek. Jól jött neki az üzletnyitásnál, nemde?

– Azt a dokumentumfilmet én is láttam – felelem és felé fordulok. – Őrületes volt. Főleg az a rész, ami azt taglalta, hogyan tartják intim testtájaikat folyton szőrtelenül. Egy ilyen nőt egyszerre imád és utál az ember. Te is azt mondod, hogy igazi nagyágyú.

– Az is. Ez persze el is várható egy pornós üzletasszonytól, de ez itt Dél. Nem teheti meg azt, hogy idejön Los Angelesből, és ugyanúgy bánik a klienseivel, mintha Kaliforniában lenne. Mindenki tudja, hogy arrafelé bunkók az eladók. Vagy százszor láttam a Micsoda nőt!

– Szóval most megtorlásra készülsz, mert nem követi a savannah-i etikettet? – A fejemet csóválom, és gyorsan megkapaszkodom a kesztyűtartó felett, mert Rosemarie hirtelen kanyarral a kijárat felé száguld.  – Szerintem az agyadra ment a szexmegvonás.

– Szegény Leroy – mondja, és cicceg egyet. – Épp az Egy Hajóban Evezést gyakoroltuk a haladó tantrikus gyakorlatokból, amikor egyszer csak jajveszékelni kezdett és az anyját szólította. Legalább egy percbe telt, míg rájöttem, hogy fájdalmában ordít, nem pedig orgazmusa van. Nem először kiáltott az anyjáért. Nagyon szoros kapcsolatban voltak, Isten nyugtassa szegény asszonyt.

Ismét az ajkamba harapok és tágra nyílik a szemem. Mindig szűkszavú leszek, ha Rosemarie-vel vagyok, de most rájöttem, hogy azért, mert az ő történeteire nincsenek szavak.

Priscilla Szerelmi Fészke a 204-es utat innen nagyjából egy mérföldre keresztező útnál található, egy éjjel-nappali benzinkút és a Hibachi Grill nevű étterem között, amelyet nagy valószínűséggel még sosem látott a tisztiorvosi szolgálat.

Rosemarie összevissza szlalomozik a kocsik között, majd megáll a kietlen parkolóban. Úgy tűnik, az emberek nem hétfő reggel szoktak szexuális segédeszközöket vásárolni. Egyenesen a bejárat előtt parkolunk le, nekem pedig legalább egy percembe telik, mire rájövök, hogy valami nem stimmel ezzel a bolttal. És most nem arról beszélek, hogy a kirakatban díszelgő dildók mindegyike kalapot visel, úgyhogy az egész úgy néz ki, mint a Village people zenekar pénisz formájú változata.

Fütyülök egy nagyot, miközben előredőlök az ülésemben. – Jesszusom! Úgy tűnik, nem csak téged paprikázott fel a portéka.

Az egész bejárati ajtó szilánkosra tört. Üvegdarabok hevernek a járdán szanaszét. Ránézek Rosemarie-re, és konstatálom, hogy a szokott pirospozsgás arca hullasápadt.

– Azt hiszem, valamit el kell mondanom, mielőtt bemegyünk – vallja be remegő hangon.

Sóhajtok egyet. – Kérlek, ne készíts ki! A Dairy Queen még ki se nyitott. Légy kíméletes, Rosemarie.

– Lehet, hogy én törtem be az üveget, amikor tegnap este itt jártam. – Rosemarie összeszorítja a szemét, mint a gyerekek, amikor várják a büntetést.

Leesik az állam, és csak kapkodom a fejem a betört üzlet és Rosemarie kétségbeesett arca között. Kövér könnyek potyognak a szeméből, és remeg az alsó ajka.

– Gonosztevő vagyok – sírja reszketeg hangon, a szokásos alt helyett ezúttal szopránban. – Mi lesz most velem? – Megragadja a kezem és annyira szorítja, hogy attól tartok, el is töri. – Szerinted méltányos lesz velem a bíróság? Az őrület határán állok. A szexuális frusztráció megtébolyított. Talán enyhítő körülménynek számít, ha elmegy az ember esze a szexmegvonástól.

– Mi a francnak jöttünk ide, ha te már jártál itt tegnap este? – kérdezem elkeseredve. – Sosem szabad visszamenni a tett színhelyére.

Bölcsen bólogat, mint aki érti a szavaimat. – Ebbe bele sem gondoltam. Én nem vettem részt olyan oktatáson, mint te. – Ujjaival a szeme alatti részt dörzsölgeti, még jobban elkenve ezzel a szemfestékét, majd hirtelen belevág az öklével a kormánykerékbe. Kis híján kirepülök az ülésből ijedtemben.

– Annyira mérges voltam – közli. – Nagyon gonosz volt. Egy csapásra valóra vált az összes gimnáziumi rémálmom. Priscilla tökéletes és gyönyörű, nyilvánvalóan totál sikeres és jó üzleti érzéke van. Lehet, hogy nekem nagyobb a mellem, de nem olyan peckes, mint az övé. Azok a dudák szembeszállnak a gravitáció alaptörvényével. Az enyém csak arra jó, hogy jóllakjanak belőle a harmadik világban, vagy hogy megszáradjanak rajta a ruhák, ha kifeszítünk egy kötelet a két mellbimbókarikám közé.

Egy pillanatra megállok, és elképzelem, hogy Rosemarie-nek karikák vannak a mellbimbójában. Aztán sóhajtok egyet és a vállára teszem a kezem. – Te is szembe szállhatsz a gravitáció alaptörvényével, ha megfizeted az árát. Azok a mellek műanyagból vannak. A tied igazi.

– Köszi. Ez igazán kedves tőled, de nem sokat segít, amikor egy felpumpált száj épp a legcsúnyább dolgokat vágja a fejedhez. És úgy könnyű, ha az ember bemehet a raktárába, és levehet egy új szerszámot a polcról, ha az előzőből kiégette a motort. Nekem viszont ez tiszta érvágás. Én tanár vagyok, alacsony költségvetésből élek. Nem tudok 150 dollárt csak úgy kidobni az ablakon. Legszívesebben megkötözném, fejjel lefelé lógatnám, és a krokodilok közé vetném. Bár nem biztos, hogy jót tenne az emésztésüknek.

– Várjunk csak! Százötven dollárt? – kérdezem. – Atyaég! Százötven dollárért az is járna, hogy palacsintát süssön és az ágyba vigye, miután hatalmas orgazmusban részesített.

– Ez nem csinál palacsintát – feleli halál komolyan.

A homlokomra csapok. – Nem állhatsz neki rongálni minden alkalommal, amikor valaki a lelkedbe tipor. Nekem mindig mindenki folyton a lelkembe tipor, de próbálok nem tudomást venni erről.

– Ez nem igaz. Nem vagyok nálad sokkal öregebb, hogy ne emlékezzek arra, amikor telepakoltad Veronica Wade kocsiját garnélarákkal, miután ő pillanatragasztót tett az oboafúvókádra, és azt terjesztette, hogy azért sebes és hámlik a szád, mert leszoptad Ricky Lee Gherkint és herpeszt kaptál. Minden egyes garnélát megérdemelt.

– Az fiatalkori szélsőség volt – felelem egyszerűen. Aztán mégis elmosolyodom az emléken. Annyira vicces volt látni Veronica reakcióját, amikor beszállt a kocsiba, és minden bűzlött a garnélától. Veronica Wade az ősellenségem, amióta az eszemet tudom. Neki az sem volt elég, hogy pokollá tette a gyerekkoromat, de volt pofája abba az iskolába jönni tanítani, ahol én is dolgoztam, és mindennek tetejébe elcsábítani a vőlegényemet az esküvőm napján. Ha lenne lehetőségem visszamenni az időben, még több rákot tennék a kocsijába. Szemrebbenés nélkül.

– A lényeg, hogy most már felnőttek vagyunk. Muszáj féken tartanod magad, és megálljt parancsolni a szexuális vágyaidnak. Lehet, hogy az lenne a legjobb, ha bocsánatot kérnél és felajánlanád, hogy kifizeted a javítás költségeit. Talán nem is jelentene fel.

– Gondolod?

Igazából azt gondolom, hogy Rosemarie-nek szexre van szüksége, de azonnal, és egy saját valóságshow-ra, de azt hiszem, ez most nem a legalkalmasabb pillanat, hogy közöljem is vele. – Szerintem nem rossz kezdés. És jobb, ha mielőbb megteszed, mert el fogsz késni a suliból.

Jézusom. Már úgy is beszélek, mint egy unalmas felnőtt. Rosszul vagyok magamtól. Én sosem voltam ilyen. Szabad lelkűnek születtem. A sokféleség és az izgalom hoz lázba. Azt hiszem, csak valami kis apróság kéne, ami kirángat ebből a posványból. Lehet, hogy pont az kell most nekem, hogy segítsek Rosemarie-t kiszedni ebből a szexuális krízisből.

– Gyerünk! – mondom, miközben kinyitom a kocsiajtót. – Csapjunk a lovak közé!

Hűvös fuvallat és némi dízelfüst csapja meg az arcomat, amitől megpörkölődik az orrszőröm és könnyes lesz a szemem, de nem baj. Az isten szerelmére, közeleg a karácsony, nem fogok mindenen puffogni.

Vége a lézengésnek. Addison Holmes új irányt vesz. Oda fogom tenni magam a magánnyomozói vizsgán, és kevésbé ugyan, de odateszem magam a fizikai alkalmasságin is. Megpróbálom, na, az a lényeg.

Rosemarie végre kikászálódik a kocsiból, és megközelítjük a bejárati ajtót. Megint úrrá lesz rajtam az az érzés, ami a nyakam hátsó részéből szokott indulni, és azt súgja, a legokosabb az lenne, ha visszaülnénk a kocsiba és elhajtanánk innen, de villámgyorsan. Rosemarie-nek azonban nyilvánvalóan mások a tervei.

– Mintha valaki megvágta volna magát az üvegben – állapítja meg, és a szilánkok felé mutogat a talpunk alatt.

– Jesszusom – szalad ki a számon. Az üvegen egy lábnyom alakú vérfolt terül el. Még egy magamfajta zöldfülű is tudja, hogy nagyon sok vérveszteséggel jár, ha valaki áthalad egy üvegen. Benézek az ablaküvegen tátongó lyukon, és követem a véres lábnyomokat.

– Édes istenem. Kérlek, ne találjak holttestet!

– Mit motyogsz, Addison? – kérdezi Rosemarie. – Mostanában sokat beszélsz magadban.

Ránézek Rosemarie-re, és ugyan azt nem látom, vajon milyen arcot vágok, de biztos elég meggyőző vagyok, ugyanis végre befogja a száját. Még rajtam van a kesztyű, úgyhogy kinyitom az ajtót és belépek. Ropog az üveg a talpam alatt, és hallom, ahogy Rosemarie a hátam mögött zihál.

– Ne lépj bele a vérbe – mondom neki, és próbálom egy szélesebb csapás felé irányítani.

– Persze hogy nem lépek bele. Állati gusztustalan. – Óvatosan lépked a véres lábnyomok körül, és táskáját szorosan a mellkasához szorítja. – Atyaég, épphogy becsaptam ezt az ajtót. És mindössze egyszer csaptam bele az üvegbe a táskámmal. Ezek a mai ajtók már nem a régiek. Én nem akartam, hogy bárki megvágja magát. Szerinted most már testi sértésért is vádat emelnek ellenem, nemcsak vandalizmusért?

– Hahó – szólalok meg. – Van itt valaki?

A betört üveget leszámítva minden úgy néz ki, mintha a helyén lenne. Filmek sorakoznak a jobb oldali falon, jelmezek és öltözőfülke a hátsó részben, az üzlet közepén pedig milliónyi dildó és anális segédeszköz ágaskodik egy polcon. Priscilla nyilvánvalóan érti a dolgát.

A pénztárgép mellett a pulton óvszerek és síkosítók kínálják magukat. Egy pillanatra majdnem eltereli a figyelmemet egy nagyszerű ajánlat, a Rough Rider és egy bizsergető gél mindössze 9,99 dollárért. Aztán szerencsére eszembe jut, hogy épp véres lábnyomokat követek, amelyeknek valahonnan eredniük kell. Ahogy közelebb érek a pénztárgéphez, észreveszem, hogy nemcsak a padló véres. A pultra és a pénztárgépre is fröccsent belőle. Nyelek egy nagyot és megragadom Rosemarie karját, hogy inkább ne jöjjön közelebb.

– Úristen – suttogja. Sűrűn keresztet vet, aztán nyilván eszébe jut, hogy metodista, mert lép egy nagyot hátra.

A pult fölé hajolok, és egyenesen a halott szemébe nézek, aki feltételezésem szerint nem lehet más, mint maga Priscilla. Az arca most már nem olyan szép. Ami azt illeti, szinte felismerhetetlen.

– Rosemarie? – szólalok meg. – Nem felejtettél el közölni egy fontos részletet?

Nem feltételezem, hogy Rosemarie hidegvérű gyilkos, de mostanában elég gyanúsan viselkedik, nekem pedig nem erősségem a sorozatgyilkosok felismerése. Ráadásul a saját fülemmel hallottam, hogy krokodilok közé akarta vetni Priscillát.

Nyel egy nagyot, majd még egyet. Csak remélni merem, hogy nem fogja elhányni magát. A rendőrök utálják, ha valaki helyszínelés előtt rókázik. Rosemarie az ajka felett verejtékezni kezd, és csak bólintani bír.

Érzem, hogy felkavarodik a gyomrom. – Minden rendben lesz – biztatom. – Nekem bármit elmondhatsz. A barátod vagyok.

Megfogja a kezem és hatalmasat szorít rajta. – Elfelejtettem bekapcsolni az elektromos főzőedényt, mielőtt elindultam reggel – közli, majd elájul és engem is a magával ránt.