CENTAURI

Jákob botja

részlet

© Centauri, 2016

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ
ÉS KERESKEDELMI KFT.
Budapest
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto@lira.hu

Felelős kiadó Nyáry Krisztián
Felelős szerkesztő Turi Tímea
Korrektor Balogh Emerencia
A kötetet Pintér József tervezte
A borító John Atkinson Grimshaw Prince’s Dock, Hull
című festményének felhasználásával készült

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2016
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 3409 5

Köszönet azoknak,
akik nem csak az asztalnál barátok.

Férfiuról szólj nékem, Múzsa, ki sokfele bolygott
s hosszan hányódott, földúlván szentfalu Tróját,
sok nép városait, s eszejárását kitanulta,
s tengeren is sok erős gyötrelmet tűrt a szivében…

Homérosz

Jákob egyedül maradt odaát. Akkor valaki hajnalig küzdött vele. Mikor látta, hogy nem tudja legyőzni, megérintette csípőjét úgy, hogy Jákob csípője kificamodott, miközben vele küzdött. Közben így szólt: „Engedj el, mert közeledik a virradat!” De ő így felelt: „Nem engedlek el, amíg meg nem áldasz.” Az megkérdezte: „Hogy hívnak?” „Jákobnak” – felelte. Az folytatta: „Ezentúl ne Jákobnak hívjanak…”

1Móz 32,25–29

Invokáció

Itt fekszik előttem a múlt, és halott. De tudod, mit? Elmondok mindent, akkor is, ha nincs kinek, legalább egyszer az életben. Ki tudja, meddig tehetem meg? Egyébként pedig szólíts egyszerűen Jacknek, mint a barátaim, hátha ez segít. Persze a név nem mond még semmit. Jacknek szólítani egyfajta előleg, azt jelenti: szóba állsz velem, s fennáll az esélye annak, hogy megismerj. Per pillanat ez is valami. Később, ha kertelés nélkül mesélem el, hogyan keveredtem bele sötét ügyekbe, borzasztó alaknak gondolsz majd, de ez nem probléma, egyáltalán nem. Nem azért jöttem, hogy szeress, mindössze azt akarom megtudni, van-e még egy dobásom.

Egy olyan oaklandi házban nőttem fel, ahol halottakat idézett meg Flora Wellman, az anyám, s bárhogy éltünk is, jól vagy rosszul, bizonyos időszakokban az egész família átlógott a túlvilágba. Vagy a túlvilág lógott át hozzánk. Ebbe az egészbe meg belelógott a külvilág közönye. Könnyen pattan el a húr, ha éjszakánként nyurga figurák kísértenek otthon, ha olyanokról folyik a beszéd, mint Pedro, a jövőlátó, s egy bizonyos Massonról, aki pedig még – most kapaszkodj – meg sem született. Meg sem született, és mégis ott van velünk. A Nyurgák – csak így hívtam őket – nem könnyítették meg az életem. Miattuk hallatszott éjszakánként visszafogott zenebona az alagsorból, ahol a szenet, a krumplit és apám zöldségládáit tároltuk. Sokáig azt hittem, hogy a szobám alatt gnómokból verbuvált amatőr tűzoltózenekar él, és el kellett viselnem azt is, hogy időnként nemcsak a falból, hanem a fejemből is kitartó kattogást hallottam. Ne tudd meg, milyen idegesítő az ilyesmi, milyen hamar kikészül tőle az ember. És ez csak egy dolog, igazán nem is a legdurvább, szóval, mint látni fogod, nem önszántamból jutottam idáig. De tudod, ha az utolsó vitorla is leszakad, én akkor is azt gondolom: van még egy sansz. Eddig mindig volt. Megszabadultam attól a kattogástól is, ráadásul nem Mr. Rooney, az orvosunk segítségével, egyszerűen abbamarad, ha kihajózok. Néha már a móló közelében is vége, de legkésőbb akkor, ha ellököm a csónakot. Abban a minutában a hullámok zaja kimossa a fejemből ezt a rémes hangot, s gyakran kapom magam azon, hogy pár perc múlva nemhogy a kattogást, de már a hullámok dörejét sem hallom, csak ringatózom a világvégi csöndben. Én találtam ezt a gyógyírt, nem a doki, s hidd el, most is találok megoldást a gondokra. Gondok? Öt tenger is beáradhat, olyan léket kaptam, mégis kell hogy legyen még esély. Hogy élek-e vele? Meglátjuk.

Kezdjük ott, hogy mostanában sokat gondolok Chiekára. Ő egy tizennyolc éves hokkaidói gésa, s igencsak jóban vagyok vele. Három éve ismerem, s régebben, mihelyst kikötöttünk, és eltávozást kaptunk Gale Skipptől, a Red Snow kapitányától, az első utam Chiekához vezetett, de nem azért, hogy rögtön ágyba vigyem, ne hidd, csak épp értelmes szót akartam hallani, s a kíméletlen tenger után égető szükségem volt egy derűs, nyugodt éjszakára. Míg nem lett prosti, le se fekhettem volna vele. Később persze volt szex is, hisz Chiekánál édesebb lény nincs egész Ázsiában. Sokat töprengek azon, miből fakad az ő édessége, de ha azt mondom, a bőre márvány, a haja szellő, szédítő kút a szeme, nem mondok semmit. Leginkább attól vonzó, hogy nincs illata, és ez éteri tisztaságot sugall. Hozzáérni sokadszor is olyan, mintha a világon elsőként érinteném. Minden nőnek van illata vagy szaga, az egyiket szeretem, a másik taszít, Chiekában viszont épp az a szép, hogy nem kell így-úgy viszonyulni hozzá. Hűvös, tiszta hegyi tavak semlegességében füröszt a közelsége, és ez a kifinomultság nyilvánul meg akkor is, ha csókol vagy simogat. Minden íze azt üzeni: „Ember! A világ végzetesen steril, kellemes hely.”

Ki ne feküdne le egy ilyen lánnyal? S mit tagadjam, fizettem is, pont annyit, mint Gale vagy bárki, vagyis húsz jent. Ha ópiumot is szívtam, negyvenötöt, de más volt nála lenni, mint itthon, a Tiffanyban, ahol pillanatra sem felejthetem el – hiába merülök el a legszebb ír lány, Holly ölében –, hogy végül fizetnem kell, s bármilyen buja is, mindent a pénzért csinál. Erre emlékeztet a hely vörös padlója, a rikító lampion, a szalonban pajzán dalokat játszó gramofon, és az ágyhoz készített s részemről sosem használt szadista eszközök, a korbácsok és hevederek. A Tiffany közönséges üzem, ahol csak akkor vagyok valaki, ha van elég dohányom. Chiekánál viszont ez nemcsak biznisz – egyfajta szervizelés –, inkább művészet, ráadásul tényleg barátok vagyunk, sőt pár hétig úgy tűnt, szerelmesek talán. Kis híján át is hoztam Amerikába.

Noha a szokás megkövetelte volna, bejelentkeznem se kellett. Bárki tanyázott is nála, amint felbukkantam, kitessékelte, akkor is, ha Gale Skipp volt az illető.

– Te közel állsz hozzám. Téged szeretlek – mondta.

Már a számon volt a kérdés:

– Szeretsz így rajtam kívül mást is?

De féltem a választól. Én, aki sose félek.

Tudom, kevesen adnának egy örömlány szavára, alapesetben én is meggondolnám, Chieka viszont másmilyen. Nemcsak az ágyában volt bérelt helyem, hanem a szívében is, mert ne hidd, hogy egy gésának nincsenek érzései. Azt meg egyelőre hagyjuk, hogy a magamfajta matróz – Ina Coolbirth szavajárásával élve – miért kurvázik. Ne most kelljen arról beszélni, milyen érzés Chiekánál találni a kapitányt, és milyen visszafordulni az ajtóból mégis, mivel ha Chieka kidobja Gale-t miattam, Gale haragosa leszek. Beosztottja és esküdt ellensége, a kettő egyszerre, és míg Chiekával csak pár órát töltök el, addig hazafelé jó széllel is több mint három hét az út.

Persze korábban is voltak zűrök, és a később csak „szakébalhéként” emlegetett ügy napjaiban, két szeretkezés között, Chieka elmesélt egy példázatot. Tudom, azt ígértem, nem kertelek, el is mondom majd, mi történt akkoriban, most legyen elég annyi, hogy szakét akartam szállítani San Franciscóba, úgy számoltam, azzal vastagon kereshetek, Gale Skipp is belement, bérbe adott a hajóaljban két rekeszt, csakhogy vesztemre épp akkor botlottam bele Cliff Larkinba, aki pedig Los Angelesbe vitt szakét. Na, ebből lett egy kis bunyó, késelés, miegymás, és miután megszúrtak, Chieka ápolt.

Egyébként is gyakran mesélt. Ez alighanem az ázsiai néplélekből fakad. Általában nem is igen értettem, mit akar velük, viszont ebből is látszik, hogy Chieka nem akárki. Egy kis filozófus. Röpke két perc után is tudnád, hogy nem egy közönséges gésa. Nem az a festett héja, mint a szajhák zöme, inkább a természet remeke, gyönyörű kis pagoda. Szóval, ha bajban voltam, erősen vigasztalt. A maga módján. Példázatokkal.

Azon az estén, amihez most állandóan visszatér az emlékezet, kimosott a vérből, és összevarrt. Igen, saját kezűleg. A heg itt van ma is a jobb combomon. Belém tukmált valami émelyítően nyúlós, édes-keserű erősítő italt, amitől felkavarodott a gyomrom.

– Pár perc az egész – mondta –, mindjárt jobban leszel.

Aztán az ölébe fektetett, és két békáról mesélt.

Mindkettő tejescsuporba esett. A bölcs béka hamar belátta a sorsát, a másik meg a reménytelen helyzetben is egyre csak vergődött. Első ránézésre a vergődő tűnik rohadt nyomorultnak, csakhogy pár óra múlva a vergődése vajat köpült a tejből. Talán maga is megdöbbent, hisz bárhogy küzdött is, valójában már nem volt reménye. Pár percig még csodálkozva állt a vaj tetején, aztán hopp, kiugrott, s élte világát a közeli rizsföldeken. Na és a bölcs? Nincs nála rokkantabb. Alámerült abban a tudatban, hogy nincs mit tenni, viszont a halál után a mennyei láp vagy az emberi létforma várja.

Ezt még én is felfogtam: ha igazán nagy szarban vagy, nem kell értened, mit és miért teszel, csak tedd. Éppen akasztanak? Rúgkapálj, míg tart a levegő! Ki tudja? Hátha épp a rugdalózásodtól dől ki a bitófa. A törvény is azt mondja: ha elszakad a kötél, vagy elakad a bárd a csigolyádban, szabad vagy. Bármit tettél azelőtt, attól kezdve semmis.

– Éppilyen béka vagy, Jack – simogatta a halántékom Chieka.

Máskor is így mesélt. Ölbe vette a fejem, s még ha egy szót sem értettem, a testmelege akkor is megnyugtatott.

Piros szobájának sarkában az időnként feltámadó szél ritmusára lassan dülöngélt a két láb magas, narancssárga rizslámpa, tétován szállt a szantálfa füstje, a kazettás mennyezet pedig meghajlott kissé, akár a kátránypapír a hőségben. Utóbbit valószínűleg az ópium miatt láttam így. Ám mikor hajlongnak a falak, álomittasan hullámzik a plafon, mint nyári délutánon az öböl, valamiként épp a fantázia nem működik. Amúgy bármit elképzelek, ha akarom, ám akkor az egész fabulából csak a nagy és langyos rizsföldeket láttam.

– Nem baj, ha vergődsz – folytatta Chieka –, vergődj csak. Meglásd, megköpülöd azt a vajat te is.

Csakis Chieka képes elkábítani egy ilyen buta példázattal, merthogy ő a testével is beszél. Augusztusi nap sem éget jobban, mint a combja, az ujja viszont szellőként járja a tarkóm. Puha és titokzatos a hangja, akár a kusirói darvak panaszos rikoltása, gyöngéden még a szemem is lefogja, mint a halottaknak, s egyre csak simogat:

– Vergődj csak, vergődj, Jack.

És az a tudat, hogy Chieka szerint rendjén való a vergődésem, s az is, hogy vergődni való helyzetekbe kerülök, egészen megnyugtatott. Más kérdés, hogy aztán hozzátette:

– Te olyan vagy, aki folyton ugrál. Dézsáról dézsára.

Milyen okos ez a lány! Ha más szólna így, rögtön bepöccennék: „Mégis mit képzel magáról, hogy így oltogat?” Ám Chieka igazat mond. A valódi kérdés most is az, hogy rátalálok-e a rizsföldre, vagy csak egy újabb kibaszott dézsa jön.

Megmondom nyíltan: elfáradtam. Elegem van. Százszor jöttem ki olyan helyzetekből, amikben mások elvéreztek, ugyanakkor soha semmit nem oldottam meg végleg. Ezt meg aligha rakhatom ki a kirakatba. De szarok is én már a büszkeségre, egyszerűen csak nyugalomra vágyom. Egy olyan csöndes délutánra, amikor három óra tájban a hajókürtre felriadva váratlanul azt mondhatom:

– De hisz semmi gond! Nincs rendezetlen ügyem, nincs ellenségem egy sem. Heinoldnak nem tartozom, Coyote-tal lerendeztem a Mia-ügyet, leszálltak rólam a kínaiak, a parti őrséggel sem vagyok partiban, egyszóval minden oké.

Igen, betelt a pohár, de nem esem kétségbe. Attól sem, hogy fogalmad sincs arról, ki vagyok. Most elég annyi, hogy itt vagy. Persze, te is messze tőlem, ám Chieka hangja még távolibb. Ha rágondolok, erős a kísértés, hogy a maradék pénzen Chiekához szökjek. Az ölében hevernék egész éjjel, és ópiumot szívnék orrvérzésig. Na de ez csak álom. Japán? Ugyan! Bármilyen édes rágondolni, Chieka mégiscsak távoli, márpedig most nem akarok egyedül lenni. Vess meg érte, de nem merek. Voltam, vagyok egyedül eleget. Kell, hogy valaki ebben az utolsó elrugaszkodásban velem legyen, nehogy keresztbe tegyen nekem a kétely. Hinnem kell abban, hogy e kísérlet eredménnyel jár, és az út végén – amikor minden harcom véget ér – ott talállak.

Persze még sok a nyitott kérdés.

Először is: ismered-e a kikötőt? Ha jártál már az Oakland-csatornát kísérő kocsmákban vagy a friscói kikötőben, ahol úgy simulnak egymáshoz a hajók, akár hálóban a heringek, s a temérdek árbóc sűrű bambuszerdőt alkot, a kötélzetek tömege pedig egy óriási, a Hendrik Pointtól egészen a Dumbarton hídig tartó hálót, s ha már beszéltél e zsúfolt környék kétes figuráival, hallanod kellett rólam is.

Sokaknak jár a szájuk, ha kell, ha nem, de ne hidd, hogy bármit is tagadok. Azt sem tagadom, amit a megbántott nők így-úgy csűrnek-csavarnak. Nem állítom, hogy Mia vagy Ina Coolbirth hazudik. Dehogyis! Chieka is berágott rám, miután nem voltam hajlandó áthozni őt Amerikába. Először úgy hallottam, azt sírdogálja: „Jack, te egyetlen.” Csak napokkal később jöttem rá, valójában mit ismételgetett: „Jack, te kegyetlen. Jack, te kegyetlen.” Magára fonta a karját, meggörnyedt, mint akit hasba szúrtak, és eltorzult arccal, őrült monotóniával egyre csak hajlongott előre-hátra, akár egy tibeti szerzetes. Sosem bocsát meg, ez világos. Kitéptem a szívét, de azt is ott, Hokkaidóban, Kusiro városának mocsárvidékén hagytam. Nem hittem Chiekában. Azaz csak félig. Mégiscsak egy gésa. Szégyen ezt mondani, ég is a képem, mégis foglyul ejtett a gondolat, hogy folytatja majd az ipart itt is, s a Tiffanyban végzi. Mert ugyan a Broadwayn a világ legszebb lányai árulják a kéjt, ám Chieka még egy ekkora városban is szemet szúrhat, jó esetben szerződtetik a revübe, de talán csak lelép egy mágnással. Magamat sem akartam hiú ábrándokba ringatni, egyébként is: Oaklandben Mia várt rám, szóval nem volt könnyű a helyzet.

Tudom, mit gondolsz. Minderről talán nem is kellene beszélnem. Tartok tőle, hogy még mielőtt megértenéd, miként mentek akkortájt a dolgok, elriaszt a nyíltságom. Mi tagadás, néha magamtól is megrémülök. Talán úgy érzed, viharként közelítek hozzád, s mielőtt az East Side eltűnne a porfelhőmben, lelakatolod az ajtót, és meghúzódsz a sarokban. Talán mert abban a tévhitben élsz, hogy nem lehet gyengéd egy véres kéz, és aki az alvilágból jön, nem hozhat semmi jót. Én viszont – tarts tőlem jobban, mint a földrengéstől – arra kérlek, maradj!

Maradj – és egyszer mégiscsak szeress.

Az első és legfontosabb az, hogy elmegyek. Végeztem azzal, aki eddig voltam, nem hajózom többé. Fogadkozásnak tűnik ez, és nyilván sok effélét hallottál már. „Többé nem ütlek meg, esküszöm! Úgy éljek, többé egy kortyot sem iszom. Rohadjon le a kezem, ha kártyázom megint, száradjon le a farkam, ha még egyszer beteszem a lábam a Tiffanyba. Ígérem, hogy ópiumnak a közelébe se megyek, anyám életére mondom, megváltozom.” Gondolhatod: „Azt sem tudom, ki fia ez a Jack, de egy biztos: ez is csak egy esküdöző. Ismerjük ezeket jól!”

Jogos. A jó szándék szalmalángját gyakran ellobbantja az eskü maga is, s az ingatag már aznap elbukik, megver újra, ütéseiben ott lesz már a bukás dühe és tudata, tán ki is kötöz, hogy meg ne szökj. Megvágja az arcod csorba késsel. Lerészegedik, és áttámolyog a Tiffanyba, nem mintha szánalmas állapotában is állna még a dákó, mégis fizet, csak hogy Hui-Fang és Jiang-Li combjai közé hajtva fejét, kínai prostik muffján álmodhasson arról, hogy mégiscsak övé lesz a világ. Egyszer. Aztán hazakulloghatna bűnbánóan, és falba verhetné azt a hülye fejét, s ehelyett mit tesz? A maradék pénzt is eljátssza a Red Snow fedélzetén.

Tudom én, mi fán terem a fogadkozás, és azt is, mikor. Hajnalban. Kielégülten, jóllakottan, amikor már nem részeg az istenbarma, és még nem az, abban a reményteli negyedórában, ami elérhetőnek mutat mindent. Aztán jön a bizonytalan és légüres délelőtt. Az ebéd már – nem tudni, mi okból – kissé feszült. A délután? Egyenesen fenyegető.

Vasárnap van, október, napsütés. Az öböl nyugodt, a csatorna bejáratánál órák óta álmosan ringatózik kéttucatnyi horgászcsónak, a szorosban alig van forgalom, a szkúnerek fedélzete üres, csak két matróz pipázik a napsütötte gyapotbálák tetején. Mozdulatlanul sorjáznak a dokk mentén a kordék, nincs kirakodás-berakodás, nyerítés, sípszó, egyedül a 27-es állásban mossák egy vietnami dzsunka oldalát. Csak a környék szegényei közül sétálnak páran a parton, ők is oly derűsen, mintha született arisztokraták lennének, és ma is jóllaktak volna. És mégis pattanásig feszül a kikötőben minden kötél, csakúgy mint a kijáró előtti víztükör.

A hajnali fogadkozás ereje, akár a köd, szétfoszlik, s négykor már tudhatod: ennyi volt. Mire beesteledik, és a Webster úton végigér a lámpagyújtó, vége lesz mindennek. Perceken belül veszi a cipőjét, és szó nélkül lép ki az ajtón – vissza se néz –, hogy sárba tapossa másnapra minden esküjét, és ezzel századszor taposson sárba téged is.

„Nahát! Máris beljebb vagyunk – gondolod. – Ki más tudna ennyit a fogadkozás, a pusztító szenvedélyek természetéről, ha nem az, aki maga is beteg? Nem tudunk rólad semmit, Jack, de ezt az egyet már nagyon is tudjuk. Hé, Jack! Te kit tapostál sárba? Ki vele! Chiekát? Kitépted a szívét tényleg? És mi a helyzet a többi nővel? Úgy tűnik, hogy a Tiffanyt is jól ismered. Ki az a Hui-Fang? Kicsoda Jiang-Li? Ugye nem állítod, hogy találomra dobtál be két nevet? Te is iszol, kártyázol, kurvázol? Vagy talán tévedek?”

Igen, jártam tiltott utakon, ugyanakkor csak magamnak tett esküt szegtem meg. Nem állítom, hogy a bennem élő kalóz, az iszákos, a csavargó máris halott, viszont már a magam ura vagyok. Rohadt érzés, de kettészakadtam belül, oly valóságosan, hogy ha kifeszítenének két hajó közé, az sem volna fájdalmasabb. Ha megpróbálnék visszatérni a vízre? Az új Jack a régi torkát hezitálás nélkül vágná át. Meg sem nyikkanhatna. Nem a levegőbe beszélek. Jól bánok a késsel, hidd el, legalább olyan jól, mint az evezővel. Mire felocsúdik a régi Jack, sugárban lövell a torkából a vér, aztán összecsuklik, én pedig – az új – úgy rúgom le a mólóról, mint a szakadt jutazsákot, hadd vigye pokolra a víz.

Eleinte állatnak tartasz majd, de bánj ezzel óvatosan. Ami a parton és talán nálad is azt jelenti: senki, a fedélzeten néha épp az ellenkezőjét: valaki. Ráadásul némelyik nő igenis imádja a matrózba zárt vadállatot. Odavan, ha sasként markolom, ugyanakkor kedvére való az is, hogy csak jövök-megyek, s nem kell minden reggel mellettem ébrednie. Ha egy napon nem tápászkodnék fel a gyűrött ágyból, s nem mondanám:

– Indulnom kell, vitorlát bontunk nyolckor – a nő, legyen az bárki, halálra válna. Nem akarná már, hogy markolásszam. Tudod, mit? Már egy kávét sem inna meg velem. Minden rohadt perc, amelyben nem nyúlok a gatyám után, csak a nyugtalanságát növeli. Végül másra sem gondol: „Mikor megy már? Meddig marad? Csak nem tölti itt az egész napot? Úristen, ugye nem?”

Holott egy órával korábban még a bicepszemet harapdálta:

– Ó, édes Jack, bár itt maradnál örökre!

S most, hogy maradnék még egy órát, felkel mellőlem, és szellőztet. Asztalt bont, és mosogat. Akárhányszor vet is rám zavart oldalpillantást, nem mozdulok, míg végül azt kérdezi:

– Még egy kávét?

Érted? Épp csak hozzá nem teszi: „Mielőtt elmész.” „Végre.”

Egek! Hányszor provokáltam őket, hogy színről színre lássam, mi vagyok én az ő szemükben…

– Csak holnap szállunk vízre – sóhajtottam végül, bár tudtam jól, hogy már fél órám sincs.

– Hogyhogy? – kérdezte ekkor Holly is, s néha még Ina Coolbirth is. Csalódottan. Egy pillanatra még az ajkukra is ráharaptak. Tudod, milyen ez? Süllyedő hajó utolsó perce sem sokkal rosszabb. Mire gondoljak ilyenkor? Miért nem jár nekem két nap egyben? Miért nem jár nekem egy hét, egy hónap vagy egy élet? Mivel érdemeltem ki, hogy így tekintsenek rám a kezdetektől fogva? Ha azt hinnéd, hogy félreértettem azt az apró rándulást a szájuk szegletében, mit szólsz ahhoz, hogy a következő percben már azt hallom:

– De kár, hogy ma mindenképp át kell mennem a húgomhoz.

– Ó, Jack, ma nem érek rá semmiképp.

Sík hülye az a matróz, aki hisz a bódító szavaknak. Az voltam én is, de még mekkora hülye! Édes női beszéd. Persze. Éppoly édes, mint tiszta ágyban térni nyugovóra. Te talán egész életedet bejrúti szaténban töltötted, ezért nem tudhatod, hogy a fullasztó kabin után mennyire vonz egy tiszta ágy. Ha tudni akarod, miről beszélek, menj túl az oaklandi dokkon, s ott állj meg, ahol a vámkerülő hajók vesztegelnek, ahol oly rendetlenül állnak a szkiffek és a csónakok, mintha a dagály hordta volna össze ezer hajótörés uszadékát. Ahol hordók, deszkák, halak, dögök forgolódnak a horgonyzó hajók közötti zavaros vízben, ahol a tengert pocsolyává zülleszti a szemét, ahol betegségek gőze szivárog az összes résen, s a parton mindent találsz, amire már egyetlen élőnek sincs szüksége. Na, ott, a barakkváros mélyén, ahol sötétedés után egy ablakban sem lángol gyertya, ott keress magadnak egy bungalót. Találsz ott nem egyet, és benne számos véráztatta ágyat. Minél nagyobb a szenny s a csatak, annál inkább biztos lehetsz abban, hogy megérkeztél. Isten hozott ezen az Istentől elhagyott helyen. Isten hozott abban a világban, amely engem félrenevelt. És most töltsd itt a telet! Ha kihúzod tavaszig, ha nem visz el a skorbut, és meg sem tébolyodsz, találkozhatunk megint, s már érteni fogsz. Bár nem beszélünk sokat. Azt mondom majd:

– Menj! Siess haza.

És te rohanni fogsz, de figyeld meg jól, milyen szilajul téped le magadról a fél éve mosatlan göncöt, és soha többé ne feledkezz meg arról, milyen volt e gyötrelmes fél év után befeküdni a kékítőillatú ágyba. És akkor majd tedd fel a kérdést, mi lenne, ha vissza kellene térned a barakkba. Rájössz majd, hogy bár szelíd embernek tartottad magad, most mégis tigrisként védenéd a párnád, és az üdvösségedről is lemondanál a paplanodért cserébe. Még ölnél is ezért az ágyért.

Naná, hogy hinni akar a matróz a kedves női szavaknak, hisz végre nem üvöltenek vele, nem korbácsolja a másodtiszt, csak mert kihagyott egy stiftet, és nem korbácsolja sem a szél, sem a jég, sem a fagy. Egek! Milyen édes is az, hogy a nő ágyából nem parancsolhatnak bármikor a tatra, nem törhet ki vihar bármely pillanatban. De legyen az évszázad vihara, Hollynál akkor sem recseg a padló, nála még a gyertyaláng se rezzen. Csapjon le sistergő esővel a szél a dokkra, Holly ágya továbbra is forró, s míg az ádáz vihar a szkiffen véget vet az ivászatnak, Hollynál ugyanaz a vihar csak egy újabb ok arra, hogy ismét bort töltsünk egymásnak.

Ám mindez csak vitorlabontásig igaz. Jó, ha a matróz tudja: nem ő kell a nőnek, nem Jackre van szüksége, John Griffith és Flora Wellman fiára, nem arra, aki érez, küzd és harcol. Nem arra, aki eszik, iszik, szeret. Nem. Csakis a matrózra.

A matróz ugyanis jó portéka. Kockázat nélkül játszhat el vele a nő bármilyen színjátékot. Végtelenül szabad lehet, olyannyira, hogy e reggelek apró hazugságait akár el is hiheti, és míg a lábát rám kulcsolja, pótolhat abban a pár órában mindent, ami a hétköznapjaiból hiányzik: szerelmet, kéjt, erőt, és a fájdalmat is.

Főként igaz ez a jómódú, férjes asszonyokra.

Nézd csak meg, mi zajlik az olyan úri kvártélyokban, mint amilyen az oregoni Milborrow villa, ahol pár hétig a nagysága, Mrs. Milborrow „vendége” voltam az éhséglázadás idején. Merő színház, ami ott folyik, tömény hazugság minden gesztus, s ez nemcsak az oregoni Milborrow famíliára igaz, hanem a friscói kereskedők, bankárok, nagyrészvényesek családjaira is. Ne kérdezd, hol az összefüggés a vagyon és a képmutatás között, tudom is én, de tény, ezt mutatja a tapasztalat, hogy amit családi életnek mondanak, oltári nagy hazugság, s ha e komédiák egynémely dívájában fellobban mégis valamiféle vágy, mondjuk így: a nőnek hiányozni kezd az élet, titokban olyan közönséges alakot kell az ágyába hívnia, mint amilyen én vagyok. Az a pár óra erős és vad, ám hajnalra mindenképp vége. Az ilyen szerelem csak éjjel él, akár a vámpír, és ha a virradat a kriptán kívül találja, elpusztul örökre. Ezért aztán az efféle kétes viszonyt a matróz percnyi késlekedése is kinyírja. Persze a matróz is hazudhat bármit. Miért is ne? Úgy tagadja a többi szeretőt, ahogy nem szégyelli, s mondhatja száznak is, hogy „egyetlenem”. Van azonban valami, amit sohasem mondhat: „Légy a feleségem!”

Ilyet a tengerész nem kérhet.

Az a nő, aki ezt hallja egy hajnalon, úgy érzi, kihívta maga ellen a sorsot, s még ha addig szeretett is, attól kezdve gyűlölni fog.

„Ugyan, mit jön ezzel Jack? Azt kívánja, hogy hónapról hónapra egyedül várjam? Ennek tenne ki? Hát miféle aljasság ez? Jack is tudja, én is tudom, tudja minden istenverte félnótás a dokkban, hogy a matróz csak akkor jön le a tengerről, ha megrokkant. Jack sem jön le, jaj, még csak az kell, hogy ezt hazudja! Biz’ isten, kirúgom az ágyamból, ha erre csak céloz is!” – gondolja ekkor a nő, és bár az imént még én voltam minden idők legnagyobb fogása, innentől már csak egy vagyok az alja sokaságból, s nincs is egyéb küldetésem, mint hogy az elsők között vesszek oda a pokoli mély tengeren.

Másfelől a nőnek igaza van. Tegyük fel: a szerelme felerészt igaz. Akkor is! Mi a frászt kezdene egy matrózzal a mindennapokban?

Vért izzadok majd, hogy megérts, de nem csüggedek. Persze, tudom: az oaklandi tanár sosem fogja megérteni az iskola előtt bagózó, analfabéta matrózt. Tudom, a mellvéden bámészkodó szigonyos képtelen rokonszenvvel tekinteni a bazársoron baktató alamedai ügyvédre, amint Flora Wellman, az anyám, sosem fog beletörődni, hogy élnek a földön olaszok is. Lehetetlen vállalkozásba fogok megint, mégis szeretném, hogy te – bár vicinálison jársz, és vajazod a kétszersültet – hallgass meg. Hallgasd meg azt, aki élete javát harcban álló világok határán töltötte. Kérdezd meg bátran: „Mondd, Jack! Mitől félsz ennyire?”

Tartottam már attól, hogy a nálam huszonnégy évvel idősebb Miss Coolbirth kidob az ágyából; hogy léket kap és elsüllyed a hajónk; hogy felsurrannak éjjel a szkiffemre, és átvágják a torkom, és attól is, hogy valakit én ölök meg. De most csak attól félek, hogy egyedül maradok végleg. Mit gondolsz? Akikkel együtt ittam tegnap is, azok figyelnek rám? Még Nelson, ismertebb nevén Potti, a legjobb cimborám is csak azt hajtogatta:

– Jack, könyörögve kérlek, ne csináld ezt. Ne menj, maradj a Mortonon!

Én viszont döntöttem a múlt kedden.

És tudod, mi tört rám elsőnek? Megérkezve ide, ahol te élsz, és a többi, rendes, tisztes polgár, rádöbbentem: sosem voltam még ennyire egyedül. Se a Csendes-óceánon, se az országúton, még az Erie megyei fegyházban se voltam annyira magányos, mint most.

– Ugyan, Jack, hogy mondhatsz ilyet? – kérdezné Miss Coolbirth. – Hisz mennyivel több jóravaló ember él itt, a mi köreinkben, mint a te kétes hírű gályáidon.

Persze, nézőpont kérdése, s emberként töprengek én is. De nemegyszer állatként cselekszem. Most is az ösztöneimre hagyatkozom, ám hogy az ösztöneim honnan valók, nem tudom. Talán a szoptatódajkám, a drága Jenny anyó tejével magamba szívott mágikus erő dönti el, hogy az utam merre visz. Nem kérdezek senkit, az Első és Utolsóba sem azért járok, hogy Heinoldot vagy a többi iszákost a sorsról faggassam; önmagamat is csak módjával kutatom, a tépelődéssel csak az idő megy, miközben gyorsan fogy a tetterő. Eddig úgy gondoltam, hogy elég rálépni az útra, nem kell tudni, hová vezet. Újabban viszont romba dőlt köröttem minden, ezért úgy határoztam: szakítok azzal, ami eddig voltam.

Talán megmosolyogsz, ha azt állítom: száz dollárt szakítok naponta, de már lapátoltam pár centért szenet is. Megesett, hogy napokig fél falat sem jutott, máskor meg kétszer laktam jól egy este. Alaposan kiismertem a világot, ahogy a csavargók mondják az országúton, nem vagyok „egy műszakos”. Tudom, mit kell tennem, ha nálam kétszer nagyobb viking áll a nyakamon, és mindjárt a vérem issza; tudom, mitől férfi a férfi; de John Griffithről, az apámról, noha sokszor jár a hajómon ma is, jóformán semmit sem tudok. Tudom, mit kell tennem, hogy a lány – akár tisztes állással szerzek kenyeret, akár rablom magamnak – így is, úgy is viszontszeressen, ám Flora Wellmanról, az anyámról, semmit sem tudok. Fogalmam sincs, hogy honnan jövök, és épp csak sejtem, hová kell végül elérnem.

Egy biztos: jóval több van bennem annál, mintsem hogy csak Mia szerelme, Ina Coolbirth kedvese vagy John Griffith és Flora Wellman zabolátlan fia legyek. A kérdés már csak az: mennyivel több? Él-e bennem egy Odüsszeusz? Vár-e rám egy Pénelopé? Vagy rám sehol senki, talán még a halál sem vár?

1.

Láttam már születést és halált, de ha ez egyszerre történik valakiben, az nem ember, hanem szörnyeteg. Ha ezt most Chieka hallaná… Ölbe venné a fejem: „Nyugodj meg, Jack. Nem vagy szörnyeteg.” Aztán mesélne megint. De látod, valójában senkim sincs. Pedig elkelne némi biztatás, hisz meg kell ölnöm azt, aki régen voltam. Csütörtökön úgy döntöttem, hogy felkeresem Pottit, a legjobb cimborámat, mert ha tőle búcsút veszek, elbúcsúzom a hajósélettől is.

Ha utoljára látunk valakit, ajándékot adunk; a halott matrózzal a vízben végzi a bibliája is, a földnek adott polgár meg virágot kap. Gyertyát gyújtunk, és emlékezünk, amint szegény apám évekig próbált szellemek segítségével kapcsolatba kerülni rég halott első feleségével. Bár ne tette volna! Az ő példája mutatja leginkább, milyen fontos elengedni a múltat. Azután már ne tartsuk a régi barátokat, szeretőket talonban, ellenfél köszönését jó idő elteltével se fogadjuk, halottainkhoz csak az illendőség kedvéért járjunk, s ne hetente, főként ne naponta. A temetés után már ne nézzünk vissza, mert még úgy járunk, mint John Griffith, az apám, aki nem tudván átadni asszonyát a földnek, jó időre démonok s egy másik, nagyon is hús-vér nő, az anyám rabja lett. Ezt a leckét apám miatt alaposan megtanultam. Azért kell megadni az óceáni Jacknek a valódi végtisztességet, hogy aztán hamar elfelejtsem, s ne váljék belőle démon.

A múltról, halottakról megint csak Gale Skipp, az első kapitányom jut eszembe. Sosem felejti a matróz az elsőt, még ha az alávaló figura, akkor sem. Gale persze nem akárki. Hatalmas termete, nyugtalanító modora, szigora és nagy teherbírása feltűnést kelt mindenütt. Döng a léptei alatt a palló, úgy jár-kel, akár egy trónjáról letaszított, kissé púpos, bosszúálló, varacskos isten. Nem véletlenül gondolok rá megint, hisz az óceáni Jack nála próbált szerencsét először.

Gale nevétől zengett a kikötő akkortájt, bármerre mentem. „Ő a legjobb s legnagyobb – gondoltam –, őhozzá szegődni rang, akkor is, ha a Snow-nál kopottabb bárka nincs az öbölben.” Ugyanakkor a Snow széles, rövid törzse ellenére oly fürgén fordult, mint egy szkiff, s nálánál jóval karcsúbb szkúnereket is állva hagyott a Golden Gate-ben. Egy fogadás alkalmával együtt indult a Snow a Marina-állásról a Freedom Norddal, ám hiába volt az utóbbi szebb, újabb és nyolc lábbal hosszabb, a Snow már a csatornában elhagyta. Beszéltek is mindenfélét róla, „titkos motort rejt, azt a hajót az ördög alkotta”, mondták, ez viszont aligha volt igaz, mert füst nem szállt belőle. Mindenesetre nemcsak Gale Skipp miatt akartam elszegődni a Snow-ra, hanem azért is, mert égett a talpam alatt a talaj.

A Snow-t övező legendákat erősítette az is, hogy a legénységénél zártabb társulat nem volt a környéken. Gale-hez kerülni épp ezért maga volt a lehetetlen. Mint a legtöbb öreg szkipper, ő is bevált, régi matrózokat dolgoztatott, még a kiesők helyét is leszerelt, ősöreg medvékkel töltötte be, ráadásul a szerződésen túl titkos esküt is tenni kellett. Gyerekfejjel elszegődni a kétes hírű Snow-ra? Botorság. Hiába jártam be akkorra Amerikát, tudtam hajózni, s voltam csarnokos, vagyis bizalmi a sitten, mindez Gale-nél nem számított. Nevettek rajtam, és bolondnak tartottak. Apám is csak a fejét csóválta, de nem gátolt senki. Gondolhatták: „Próbálkozzon csak, tanulja meg a maga kárán, hogy ne kívánja a lehetetlent.”

Szartam rá, ki mit gondol, az sem érdekelt, hogy nevetségessé válhatok, de a fedélzeten aztán megremegtem. Egy szót sem szóltak hozzám, de már úgy éreztem, semmi keresnivalóm ott. Azok a férfiak csöppet sem hasonlítottak apámra, sőt a kocsmákból és az Erie megyei fegyházból ismert gazemberekre sem, inkább a Nyurgákra, anyám démonaira. Nem hátrálhattam meg az önérzet legázolása nélkül, és mivel akkortájt amúgy is épp elég sérelem ért, ráadásul csalás miatt égett már a talpam alatt a talaj, bármit vállaltam, csak hogy elkerüljek egy újabbat.

Szerencsém volt. Gale Skipp Szumátrán több emberét is elvesztette, a városban pedig láz pusztított. Köhögött, prüszkölt egész Oakland, és a legszívósabbak közül is sokan elpatkoltak. A helyzet olyan válságos volt, hogy a Red Snow-ra rajtam kívül senki sem jelentkezett. Hetekig ült sűrű köd a városon, s még a halak íze is keserű lett. Senki se tudta, mi történik, hol a baj, a légben vagy a vízben, tanácstalanul futkostak a doktorok, a gyanús löttyökkel házaló kuruzslók meg úgy elszaporodtak, akár a patkányok. Valahányszor áthaladtam a Market Streeten, a City Hall Parkban egy prédikátort láttam, aki bíbor klepetusban, koronával a fején az utolsó ítéletről papolt. Oaklandben is hittérítők, próféták rémisztgették a népet, s egyre többen estek térdre olyan istenek előtt, akikről korábban a kutya se hallott. Végül a köd akkora volt már, hogy csak tapogatóztunk, imbolyogva kerülgették egymást a köhécselő árnyak, bármerre mentél, azt gondoltad: „Úristen, egész Kalifornia másnapos!” Kiürült a Broadway, felszívódtak az örömlányok, s naponta tucatnyi hajót vontak vesztegzár alá. A rémhírek ellenére engem a legkevésbé sem érdekelt, mi történik a városban, s nem azért, mert Flora Wellman szerint a mi családunk fölött Masson, a San Rafael-i spiritiszták szelleme őrködik, hanem mert végül már a hajókra sem találtak embert, így nagyobb eséllyel pályáztam. Sokan jelnek vélték a járványt, a végítélet jelének, én viszont annak lehetőségét láttam benne, hogy elhagyhassam a várost.

Gale még akkor is faggatott, amikor már döntött rólam. Hogy mit, még csak nem is sejtettem, de az biztosnak tűnt: akár felvesz, akár nem, előtte porig aláz mindenképp.

– Hány éves vagy, kölyök?

– Épp elég.

– Így feleselsz majd velem mindig?

– Nem, uram. Tizennyolc – s a szemem se rebbent.

– Aligha – mondta erre Gale. – És mennyit hajóztál, te bitang?

– Szkipperként vagy matrózként?

– Csak nem azt állítod, hogy kapitány is voltál?

– Méghozzá a saját hajómon – válaszoltam büszkén, s majd beszartam, amikor a hátam mögött a legénység nevetgélni kezdett.

– Na és merre hajóztál, ifjú capitano?

Eleinte csak hebegtem-habogtam, később viszont olyan aprólékosan írtam le minden fontos utamat, minden vitorlás bravúrt, hogy Gale Skippnek muszáj volt maga előtt látnia a Zenebonát, az első hajómat. A tenyerében kellett éreznie a kiszolgált hajókorlát finom erezetét, az arcán kellett éreznie a San Pablo-öböl égre fröccsenő vizét, az orrában kellett hogy legyen az osztriga szaga, a rum és a pucér Mia rézbarna bőrének pezsdítő illata. Két dologra gondolhatott: „Ez a fickó született hajós! Vagy egy istenverte ripacs.”

Méricskéléséből ítélve talán inkább az utóbbira hajlott, végül mégis megalkudtunk, és aláírtuk az első fél évet. Nem fizetett rosszul, napi húsz centet. Mielőtt utamra engedett, a hatalmas és elegáns Gale megragadta a grabancomat, és magához húzott:

– Egy érme pedig mindig legyen a nyelved alatt, kölyök.

Mert a hajókon néha – hiszed vagy sem – manapság is pénzt raknak a halott nyelve alá, mint a Red Snow fedélzetén. Mármost az a kérdés, mi legyen az én hullámmal? Mi legyen azzal, aki eddig voltam?

Gyermekkorom óta úgy áll a dolog, hogy sok olyasmit látok, amit más nem, talán ez az egyetlen, amit Flora Wellmantól örököltem. Látom magamat is, a régi Jacket, pontosabban a hulláját, de oly valóságosan, mint a cipőmön a szakadást. A hullából ítélve mozgalmas, ám rövid életet élt, végül talán csúnyán összeverték. Alvadt vértől fekete az ajka, s a halántékát sötétszürke szín övezi. Láttam hullát jó párszor, olyat is, akit megöltek. Ez a szürke szín azoknál jelentkezik, akik hosszú szenvedésük végén átélték ráadásként a létező legvadabb kínt, vagyis az utolsó percben színről színre látták mindazt a bűnt és nyomort, amit hiába viseltek el egy jobb élet reményében. Látták, hogy már sosem érnek célt, s szenvedésük a bölcsőtől a koporsóig hiábavaló volt. Búcsúajándékom, amit a szánalmas hullának adhatok, nem más, mint látogatásom Pottinál, s egyúttal látogatásom a Mortonon. Egy hajón, amelyről nem hallottam addig.

Verőfényes nap volt, én meg kissé kótyagos. Nem siettem, mert legfontosabb döntéseimet meghoztam már, s délelőtt amúgy is üres a kocsma. Dél körül értem az Első és Utolsóba, alig voltunk páran, sörözgettem, legurítottam talán ötöt is, mire összejöttünk annyian, hogy értelmét lássam az ünnepélyes bejelentésnek. Sokszor ünnepeltünk indulást, érkezést, új hajót és régit, nagy zsákmányt, kisebb kalandokat, ám sosem volt még ilyen magasztos alkalom. Szerettem volna megadni a módját. „Ezentúl előkelő klub tagja leszek – gondoltam. – Mától azok közé tartozom, akikre sűrűn hivatkoznak, annak ellenére, hogy már rég nincsenek a kikötőben. Sok ilyen név röpköd, hát mostantól az enyém is köztük lesz.” Szóval nem akartam a búcsút elbaltázni, Heinoldnak már előző este szóltam, ki ne fogyjon a whisky.

– Úgy készülj – mondtam –, hogy a holnapihoz hasonló tivornyát nem láttál még!

Kifizettem a cechet, s rádobtam még egy húszast.

Másnap épp csak beléptem az ajtón, Heini rám kacsintott:

– Nyugi, Jack, úgy van minden, ahogy kérted.

Miután nagy nehezen „összehordta a szél a szemetet”, s ott ült Good, Bigclaw, Invalid, s még páran, meg a hozzájuk tartozó, javában ásítozó nők, intettem Heinoldnak. Erre poharakkal rakta meg a tálcát, és egy bontatlan whiskysládát is magával vonszolt:

– Jack vendégei vagytok.

A vivátozás elmaradt, csak bámultak a ládára, és a szemüket dörzsölgették. Talán megvárhattam volna, míg többen vagyunk, és előkerül Potti is. Nem tudom. Utólag könnyű okoskodni. Az sem kedvezett, hogy Goodék előző este is sokat ittak. Pár pillanatig nem tudtam, mitévő legyek. Halasszam el a dolgot? „Ami eldőlt, az eldőlt – gondoltam –, mára tettem a búcsú időpontját, s akkor ma lesz.” Felálltam, és kihúztam magam a tószthoz.

– Barátaim! Fontos bejelentést teszek… Szakítok a tengerrel.

Vártam kicsit. Hatás nulla.

– Ha nem is örökre, de hosszú évekre biztosan – tettem hozzá.

– Mi van? – kérdezte Good rihéje, Laoise. – Kivel szakítasz?

– Mondom, szakítok a tengerrel.

– És az pontosan mit jelent? – kérdezte a sacramentói Bob.

Ekkor már tudtam, hogy a tervemnek lőttek.

– Mégis, szerinted mit jelent?

Bob széttárta a kezét:

– Honnan a faszból tudjam?

– Talán nem érted, mit mondok? Talán az angyalok nyelvén szóltam?

– Jól van már! Értem, értem. Szakítasz a tengerrel. Mit vagy úgy oda?

– Csigavér, Jack! – kért Bigclaw.

És csönd támadt megint.

– Meddig bámuljuk még ezt a ládát? – kérdezte Bob.

– Bontsd fel nekik, Heini!

Elillant a lelkesedés, már ahhoz se volt kedvem, hogy én bajlódjak vele. Heinold dörmögött valamit, kijött a pultból, laposvassal felpattintotta a göngyöleget, aztán ő is csak bámult rám, mint a többiek.

– Most mit nézel? Tölts már nekik, az istenit!

Heinold kedvetlenül, egyenként töltögetett. Majd eldurrant az agyam.

– Hát akkor egészségedre, Jack – emelte poharát Bigclaw, kipillantott az útra, aztán ismét hozzám fordult: – Már ne is haragudj, mire iszunk voltaképp? Hallottam, mit mondtál, nem vagyok süket, de komolyan mondom, nem értem a dolgot.

Íme, kettészakadok megint! Egyrészt azt gondolom: „Az Isten rogyassza rátok az eget, mit kell ezen magyarázni?” Másrészt ugyanekkora haraggal támadom magamat is: „Jack, te istenbarma, csak nem gondolod komolyan, hogy az ivócimboráidat érdekli, mi lesz a sorsod? Hát nem látod? Az egész hajsza ellened, amin szünet nélkül csámcsog a város, hogy rád szálltak a kínaiak, mindez számukra csak egy szaftos téma.”

Mit tehettem volna? Borítsam rájuk az asztalt? Küldjem el őket a kurva anyjukba, vagy robbantsak ki egy jó kis bunyót? Minek? Ilyenek, és kész. Mindig is ilyenek voltak. Nem ők változnak, hanem én.

– Nem jelent se többet, se kevesebbet, csak annyit, amit mondtam. Szakítok a tengerrel, és ennyi. Befejeztem.

– Aha. És most erre igyunk?

– Igyál, amire akarsz.

– Oké, Jack, te tudod. A szakításra!

Erre a többiek is magasba emelték a poharat.

– A szakításra!

És lehúzta mindenki a magáét.

Visszaültem, töltöttem magamnak, és a többiekre rá sem nézve, szó nélkül leküldtem a második whiskyt is.

– Potti már tudja? – kérdezte Laoise.

– Még nem.

Bigclaw a fejét fogta, s Heinold se bírta ki dörmögés nélkül.

– Most mi van?

– Semmi, Jack. A te dolgod. A ti dolgotok.

– Szóval most már nem hajózol, nem kalózkodsz? Erről van szó?

– Úgy valahogy.

Fészkelődtek, piszmogtak, hümmögtek, Bigclaw a poharat forgatta. Végül Invalid – mint köztük a legsemlegesebb – azt mondta:

– Hát, Jack, azt hiszem, most kibasztál Pottival. Amúgy pedig jól szólsz. Ez bizony szakítás, mintha nővel szakítanál. De azt is jól mondod, hogy nem örökre. Barátom, a tengerrel nem lehet szakítani örökre, te is tudod. Akkor meg minek? De szakíts csak! Meglátod, egy hónapig sem bírod, térdelve könyörögsz majd a legutolsó teknő kapitányának, hogy lótifuti lehess – mondta fölényesen a hetven fölött járó navigátor, akit már tönkretett a tenger, s mint a gyáva Jónást a cet, San Francisco partjára köpött. Invalid nem hajózik, szégyenszemre hálót foltoz, osztrigát dobozol, csónakot fest, egyébként pedig csak a szája jár. De Heinold is csak legyintgetett:

– Ugyan már! Legközelebb vedd fel a kalapod, ha a fejedre tűz a nap – és ezzel betelt nálam a pohár. A lekezelő hangnemtől bepöccenek. Annak idején épp azért jöttem a kikötőbe, hogy adjanak a szavamra, és most megint félvállról vesznek! Hiába mulatoztam, verekedtem, nőztem, raboltam velük évekig, nem ismernek jobban, mint bármelyik csehó bármelyik pultosa.