Lucian Boia

A NYUGAT
HANYATLÁSA

– részlet –

Koinónia • 2016

Lucian Boia: A Nyugat hanyatlása

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Lucian Boia: Sfârşitul Occidentului? Spre lumea de mâine
© Humanitas, 2013, 2015
© Koinónia, 2014, 2016
© Rostás-Péter István, 2014

Fordította Rostás-Péter István

Elektronikus kiadás

ISBN 978 973 165 121 7

A Koinónia Könyvkiadó tagja az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének, a Magyar Gyerekkönyvkiadók Egyesülésének és a Romániai Magyar Könyves Céhnek.

Letűnik egy világ

Így adatott meg nekünk: hogy vízválasztó időket éljünk. Elbűvölő vagy elbizonytalanító ez a kor, attól függően, ki hogyan érzékeli, ki hogyan tud alkalmazkodni hozzá. Befejeződik egy történet, és már körvonalazódik a másik. Nem világvége ez, de olyasvalami, ami némileg hasonlít hozzá: egy világ vége. Lealkonyul egy világ, és akárha ködön át, felderengenek egy másik, új világ bizonytalan körvonalai.

Hasonló végjáték, amelyet új kezdet követett, számtalanszor lezajlott már a századok során, de sohasem ilyen mértékben és ekkora hevességgel. A legérzékletesebb hasonlatot talán a Római Birodalom hanyatlása szolgáltatja: egy hatalmas, hagyományos típusú civilizáció dőlt meg ekkor, és a romjain az a középkor emelkedett fel, amely a modern civilizáció úttörője lett. Ámde ez a folyamat évszázadokig tartott, míg most a világ kereke összehasonlíthatatlanul gyorsabban forog. A változások pedig a teljes bolygót érintik.

Két alapvető, egymáshoz szorosan kapcsolódó jelenségről van szó: a történelem felgyorsulásáról és a világviszonyok kiegyenlítődéséről. Elég lett volna csak az első – a döbbenetes iramú felgyorsulás – ahhoz, hogy a holnap világa egyáltalán ne hasonlítson a tegnapéhoz. Láthatjuk, amint – mindössze két évtized alatt – az internet és a mobiltelefon (hogy erre a két példára szorítkozzunk) átalakította az egyéni viselkedésformákat, a társadalmi élet egészét.

A „közlekedőedények” törvénye szerint működő kiegyenlítődés minden jel szerint fokozódik, és meghatványozza a gyorsulásból elkerülhetetlenül következő változásokat. Valamikor a világ elképzelhetetlenül tágas volt, most meg szintúgy elképzelhetetlenül kicsi. A hagyományos civilizációk egymástól függetlenül fejlődtek – a földrajzi közelségben levők meglehetősen hiányos kapcsolatokat ápoltak, az egymástól távol eső kultúrák pedig kölcsönösen és teljes mértékben semmibe vették egymást. Sem Kínának, sem Fekete-Afrikának, sem pedig a prekolumbuszi Amerikának nem volt köze a görög-római világhoz vagy a középkori Nyugathoz. Az első világ körüli út – Magellán expedíciója – három évig tartott, 1519 és 1522 között. A XVIII. században még mindig két év volt a legkisebb lépték a tér-idő viszony mérésére. Az ipari forradalom lecsökkentette a távolságokat. 1873-ban Jules Verne „nyolcvan napos föld körüli utat” javasolt, s ez nem puszta fikció volt, hanem a kor tényleges lehetőségeire alapozó kalkulus. Manapság hozzávetőlegesen két nap alatt meg lehetne kerülni a Földet, de több szempontból sincs már erre szükség: az elektronikus kommunikáció azonnali kapcsolatot létesít, és a szükségletek nagy részét megoldja. „Összezsúfolódott”, egybehegedt a világ, a terek átfedik egymást. „A nagy földrajzi felfedezésektől” számítva (nyilván nyugati szempontból tekintjük ezeket „felfedezéseknek”) egészen a minapig, a földteke különböző régiói a Nyugat erőszakos beavatkozása miatt, és az általa nyitott és diktált irányba „kapták össze magukat”. A Nyugat önkényesen, ugyanakkor csábító módon a domináns, uralkodó modellt ajánlotta, nyilván a technológiát, ugyanakkor az összes alapvető etikai, politikai, kulturális értéket is. A kommunizmus és „a harmadik világ” utópiája volt az utolsó két alternatív konstrukció, amely a Nyugat színe előtt összeomlott. Most azonban ez a valaha fáradhatatlan történelmi szereplő lankadni kezdett. Úgy tűnik, teljesítette küldetését: megvalósította a technológiai társadalmat, egyesítette a földgolyót. Az egyre intenzívebb kiegyenlítődési folyamat elhomályosítja még mindig rendkívülinek számító helyzetében, és csak ezután dől el, hogy teljes mértékben vagy csak részben, illetve milyen ritmusban számolja fel azt. A történelem felgyorsulása máris törést okoz a nyugati civilizáción belül. Ám a változások még ennél is mélyrehatóbbnak ígérkeznek, ha az egész emberiséget nézzük, azt a hatást, amelyet a „többiek” gyakorolnak a holnap világára.

A történelem menetéről

Kezdjük egy majdhogynem bizonyossággal: semmi sem lesz már úgy, mint ezelőtt. Ez az egyetlen kijelentés, amelyről feltételezhetjük, hogy az idő nem fog rácáfolni. Ám hogy mi lesz és miként lesz, örök rejtély marad. A jövő nem létezik: irdatlan kiterjedésű, makulátlan fehér felület, amelyre majd írás kerül, de még nem tudjuk, mit fog tartalmazni. Nyilván gyakran azt képzeljük, hogy tudjuk vagy legalábbis sejtjük, és ekkor jelennek meg a legkülönfélébb forgatókönyvek. Ez idáig minden jóslat tévesnek, némelyik meg kimondottan nevetségesnek bizonyult. Nagy ritkán esetleg beletrafáltak, de mit jelent egy elszigetelt célpont az eljövendő idők végtelenségéhez viszonyítva? Hiszen azt sem tudjuk pontosan felmérni, hogy mi történik holnap, a jövőnek abban a szeletében, amely alighogy elválik a jelentől. Az 1973-as nagy olajválság, a kommunista rendszer összeomlása, a 2001 szeptemberében végrehajtott terrorista támadás, a 2007-ben bekövetkezett gazdasági válság, a 2011-es arab tavasz, más szóval a „testközeli történelem” sorsfordító eseményei, folyamatai és nagy válságai váratlanul köszöntöttek be egy olyan világba, amely teljesen felkészületlenül fogadta mindezeket. Az a néhány, később beigazolódó, máról holnapra vonatkozó jóslat elvész a megannyi, egymásnak ellentmondó szcenárió között: melyiket válaszd közülük? 1944 júniusában a németeket arról tájékoztatták, hogy a szövetségesek partra fognak szállni Normandiában, ugyanakkor ennek az ellenkezőjéről is informálták őket, még meggyőzőbben – úgyhogy a vesztes változatra tettek. A 2007-es válságnak is megvoltak a maga előhírnökei, de ki törődött velük, amikor megannyi más hang az ellenkezőjét bizonygatta? Semmiféle eszközünk nincs arra, hogy előre eldönthessük egyik vagy másik forgatókönyv hitelességét vagy téves voltát. Két évtizeddel ezelőtt nagy port kavart Francis Fukuyama A történelem vége és az utolsó ember című könyve (1992). A szerző abban a pillanatban jelentette be a történelem „befagyását”, amikor az éppen felgyorsult, és a világnak a nyugati modell körüli egyesüléséről beszélt akkor, amikor a Nyugat hanyatlásnak indult. Méltányos lenne, ha a könyv több milliós vásárlótábora visszakapná a pénzét!

Nehéz lenne mindezeket kétségbe vonni, s a beszélgetést akár most is befejezhetnénk: a jövőt nem lehet előre látni! A kérdés lényegét semmiben sem módosítja az, hogy odajutottunk, hogy az információinkat betöltjük a számítógépbe, és azonnali válaszokat kapunk mindenre. A számítógép gyorsabb az emberi agynál, de korántsem intelligensebb. Gyorsabban kínál megoldásokat, egyszerre többet is, de nem a legmegfelelőbbeket.

A jövő körvonalazásának lehetetlensége a történelmi fejleményekben szerepet játszó tényezők sokaságából adódik: gyakorlatilag végtelen számú „részecske”, és ezek szintén végtelen számú – késztetést érzek, hogy azt mondjam: még ennél is több! – lehetséges kombinációja. A Nassim Taleb számára oly kedves „fekete hattyúknak” is megvan ebben a maguk szerepe: a különös ausztrál szárnyasfajról elnevezett elmélet szerzője szerint „fekete hattyúnak” számít az az egyedi, előreláthatatlan esemény, amely váratlan fordulatokat eredményezhet. A történelemben sok ilyen befolyásos „fekete hattyút” lehetne felfedezni. Ám nyilván léteznek szabályosságok is, és az „előrejelzők” éppen ezekre számítanak. A XIX. század közepe táján a brit Henry Thomas Buckle kitűzte maga elé, hogy a történelmet tudománnyá fejleszti, minél egzaktabb tudománnyá: nem az események, hanem a társadalmi folyamatok tudományává. Csatlósra talált a statisztikában, abban a diszciplínában, amely ekkor tette meg első lépéseit. Ez a tudományág egész sor időtálló, egyéni eseményektől és döntésektől független szabályszerűséget szolgáltatott számára. Az öngyilkosságok száma például évről évre ugyanaz. Vagy a címzett nélkül feladott levelek mennyisége. Nem tudhatjuk, kik azok, akik holnap autóbalesetben vesztik életüket, és nyilván maguk az érintettek sem számítanak arra, hogy hamarosan befejezik a földi létet; de meglehetősen pontosan fel tudjuk becsülni azok számát, akik így fognak meghalni (a történelem számára pedig fontosabbak a számadatok, mint az egyes személyek). Mindenféle előrejelzést lehet készíteni, főleg a gazdaságra és a demográfiára vonatkozóan. Rövid távon ezek nyilván jobban megőrzik érvényességüket, mint közép- vagy hosszú távon. De mi történik akkor, ha közbejön valami, ami megtöri a rendszerességet? Mint például a két világháború, amint az a XX. században megesett – senki sem látta előre, de legalábbis semmiképpen nem előlegezte meg, hogy ekkora mértéket öltenek majd. Az „elszigetelt fekete hattyúk” vagy a kollektív és fegyelmezett struktúrák együttesen és egymással kölcsönhatásban működnek, és nem tudhatjuk előre, mi következik ebből. Vannak olyan „fekete hattyúk” is, amelyek kudarcot vallanak, mert a többi tényező nem reagál a provokációjukra. Az ókor kellős közepén az alexandriai mérnökök feltaláltak egy gőzgépet. Mindhiába, mert a gőz ipari méretű felhasználására még két évezredet kellett várni. Ezzel ellentétben az internet, amely szintén váratlanul bukkant fel, megdöbbentő gyorsasággal hódította meg a világot. Ugyanakkor a kiszámítható struktúrák is, egymással keveredve, teljesen váratlan fejleményeket okozhatnak.1

Apró és igen súlyos okok olvadnak össze, egyetlen amalgámtömböt képezve, míg végül szinte lehetetlen megállapítani, hogy melyikük mennyit is nyom a latban. Számos történész számára a szarajevói merénylet csupán ürügyül szolgált az első világháború kirobbantásához, a háború fő oka szerintük a kor nemzetközi feszültségeiben rejlik. A merénylet nem vezetett volna véres összecsapáshoz, ha a nagyhatalmak közti erőviszonyok idillikusak lettek volna – viszont marad a kérdés, hogy kitört volna-e a háború, ha elmarad a merénylet. Azelőtt már több válság megoldódott (mint például az 1912–13-as balkáni háborúk). A szemben álló tömbök között olyan erőegyensúly állt fenn, amely néhány évtizedre szavatolta a békét. Nem tűnik sorsszerű következménynek az, hogy Szarajevó nélkül is kirobbant volna a háború. Erre a témára a legkülönbözőbb változatokat rá lehet hímezni: mi történt volna, ha a merénylet meghiúsul? És ha Ferenc Ferdinánd nem is megy el Szarajevóba? Vagy ha – és ez még kifinomultabb eszmefuttatás – negyed évszázaddal azelőtt Rudolf főherceg, az osztrák–magyar trónörökös nem lett volna öngyilkos szeretőjével, Maria von Vetserával egyetemben, hogy ekképpen megnyissa Ferenc Ferdinánd előtt a Szarajevó felé vezető utat? Nem kétlem, hogy lesznek majd történészek, akik frivolnak tartják az effajta virtuális forgatókönyveket. De éppen ezek bizonyítják bármely előrejelzés lehetetlenségét. Nyilván „az előrejelzők” az úgymond „fegyelmezett” struktúrákra számítanak, és eltekintenek a zavaró tényezőktől. Ám a sokkoló elemek hiányában is az ilyen szerkezetek egyszerű egymásra hatása jókora meglepetésekkel szolgálhat. Csak mostanában kezdjük megérteni a nemrégiben beállt gazdasági válságot. Vajon miért nem „magyaráztuk meg”, mielőtt bekövetkezett volna?

Történelem és ember viszonya paradoxális. A történelem egyedül az ember műve. A jövő nyitott, nincs megszabott útja, kizárólag az emberek ténykedésétől függ, ennek dacára semmilyen eszközünk sincs arra, hogy ellenőrizzük, befolyásoljuk, bizonyos irányba tereljük. Mindez azért van, mert a számtalan közrejátszó tényező és ezek bonyolult kölcsönhatásai valamiféle absztrakt eredményhez vezetnek, mely az emberi akarat, illetve a választási lehetőségek fölött áll. Ennek tudható be, hogy a történelmet módosítani óhajtó próbálkozások mindegyike siralmas kudarcot vallott. A voluntarizmust – a politikában és a gazdaságban – mértékkel kell gyakorolni, különben falnak ütközünk. A történelem csak a saját útján hajlandó haladni (esetleg a főcsapástól nem túlságosan távoli ösvényeken).

Mihelyt a jövő múlttá válik, megpróbálhatjuk azonosítani és megmagyarázni mindazt, amit nem láthattunk előre. De a múlt sem szavatolja azt, hogy teljesen tisztán fogunk látni. Nyilván amikor már tudjuk, hogy mi történt, könnyebb kiválasztani a felelős tényezőket, és azokat egy bizonyos sorrendbe állítani. De még így is túl bonyolult és sokféleképpen értelmezhető a mechanizmus. Kortól és történésztől függően minden esemény, minden folyamat másként ítéltetett meg, a különböző szintű eltérésektől el egészen az egymásnak homlokegyenest ellentmondó tézisekig. Nem ismerhetjük fel a történelem szövetébe illeszkedő minden egyes alkotóelem súlyát. Mindezt azon egyszerű oknál fogva, hogy a múltat nem tudjuk kísérletezésnek alávetni, így minden egyes következtetés színtiszta intellektuális próbálkozásból ered, és lehetetlen bizonyítani. Bekövetkeztek volna a napóleóni háborúk Napóleon nélkül? Kirobbant volna a második világháború, ha nincs Hitler? Válaszolhatunk „igennel” vagy „nemmel”, avagy a kettőt áthidaló különféle magyarázatokkal, és hihető érvekkel dúcolhatjuk alá bármelyiket. A történelemnek ez a bizonytalan mivolta természetesen nem gátol meg abban, hogy minél hívebben rekonstruáljuk, és amennyire csak lehet, kibontsuk összeszövődéseit. Ám ha a múlt olyannyira ellenállást tanúsít, mit mondhatnánk a jövőről, mely, akárhogy nézzük, nem is létezik?

A nyugati csoda

Egy adott pillanatban valami rendkívüli történt. Vajon előfordulhatott volna, hogy nem következik be? Ki a megmondhatója? Megjelent egy, a többitől eltérő civilizáció, amely a mostani útjára terelte az emberiséget.

Ahhoz, hogy a dolgok menete ilyen fordulatot vegyen, ezúttal is számos tényezőnek kellett felsorakoznia, és olyan kombinációt alkotnia, amelyet korábban még csak nem is sejtettek, de amelyet ma megpróbálhatunk felfejteni.2

A Nyugat képe, i. sz. 1000 körül, egyáltalán nem volt szívderítő. Szegény, anarchikus világ volt ez, erőszakos és tudatlan, amely részben az elhalálozott római civilizáció romjain, részben a germán törzsek még meg nem szelídített térségében helyezkedett el – civilizációs szempontból jóval Bizánc, az arab világ és Kína mögött. Nagy Károly, a Nyugat császára (és a mai Európai Unió mitikus őse), akit életrajzírója, Eginhard majdhogynem tudósként ábrázolt, nem tudott írni, olvasni! Kortársai nem sokat törték a fejüket a jövőn; a keresztény világban legalábbis várták az idők végeztét, mint olyan döntő eseményt, amely teljes mértékben megoldotta volna az összes problémát. Ámde azt, hogy valami éppen készülődik, a legélesebb látású kortársunk sem tudná kitalálni, ha úgy tér vissza az időben, hogy felvértezi ugyan magát a mai tudomány vívmányaival, de nincs tudomása a későbbi történésekről. Hogy miért? Éppen az imént mondtam ki: a jövőt senki sem láthatja előre. Pedig akkor nem valamiféle mellőzhető dolog érlelődött, hanem a legradikálisabb átalakulás, amit az emberiség valaha is megismert. Ki fogadott volna akkor a Nyugat majdhogynem primitív világára?

A Nyugatrómai Birodalom összeomlása – amely nem pontosan 476-ban következett be, ahogyan az iskolában tanítják, hanem néhány évszázad leforgása alatt – jó példa arra, hogyan juthat holtpontra egy civilizációs rendszer. A Birodalom határai között egyesített klasszikus, görög-római (és közel-keleti) civilizáció több – mentális, szociális, technológiai – szinten is megrekedt. A jövő és a fejlődés, ez a két, számunkra oly otthonos fogalom – éppen azért, mert más világban élünk – lényegét tekintve ismeretlen volt az antik civilizációban. Idegen maradt ettől a kultúrától a tökéletesedés gondolata, amely a holnapi napot a maitól különbözővé kívánja tenni. Az ókoriak elvileg birtokolták a szükséges eszközöket egy technológiai társadalom megteremtéséhez. Nem csupán a bőséges rabszolga-munkaerő „tántorította el” őket ettől, hanem egy gondolkodásbeli gátlás: mire jó a dolgokon változtatni, miért kellene elképzelni egy másik világot? A hagyományos civilizációk alapvetően konzervatívak. Egyébként ilyen volt az összes civilizáció, egyetlen kivétellel: ez pedig a Nyugat.

Mint mindig, a magyarázatok hozzávetőlegesek. Nem tudjuk bizonyítani, a szó szoros értelmében véve, az ok-okozati összefüggéseket; mindössze annyit tehetünk, hogy tudomásul veszünk egy sor sajátos tényezőt. Felsorolom egy részét, a rangsorolás igénye nélkül – valamennyi a nyugati amalgám összetevője. A Birodalom eltűnése, ez a valóságos világvég, megteremtette az új kezdet feltételeit: egy destrukturált teret, ahol majdnem mindent újra fel kellett építeni. A Birodalom és a germán törzsek közötti határvonal eltörlése olyan rendkívüli etnikai és kulturális keveredést eredményezett, amely természetszerűleg gazdag és mindaddig ismeretlen következményekkel járt. Az új világ keresztény lett, és a kereszténység a más kultúrákra jellemző ciklikusságtól, továbbá az idő parttalanságának tudatától igen eltérő történetfilozófiát hozott magával: lineáris és fejlődő történelem ez, amely egyszeri és megismételhetetlen, jól megjelölt kezdettel és véggel. Eredetileg ez a judaikus képlet, csakhogy a zsidók ezt kizárólag maguknak, a „választott népnek” tartották fenn. A kereszténység viszont kiterjesztette az egész emberiségre. Későbbi, laicizált változatában ez a kiteljesedéshez vezető forgatókönyv a fejlődés modern elméletét fogja megszülni. Az idők végezete és a végítélet csakis azután következhet be, miután az egész világ egyesül Krisztus szavának szellemében. A nyugati expanzió első löketét ez a történelmi-teológiai küldetés adta meg; ebben rejlik a keresztes hadjáratok spirituális jelentése: a szent helyek felszabadítása, az iszlám kiirtása, a világmindenség keresztény egyesítése. Mindezt kiegészítette a János Apokalipszisén alapuló millenarista elmélet: a teljes világvéget megelőzi a történelem vége; közöttük ezer évig a harmónia és a tökéletesség uralkodik. Erős „perfekcionista” töltet, ugyanakkor megingathatatlan utópikus irányultság ez. Más szempontból nézve a római és a germán világ fúziója példátlanul bonyolult gazdasági életet eredményezett. A túlnyomórészt növénytermesztő Dél egyesült az állattartó és erdőgazdálkodó Északkal. Az állattenyésztéssel összekapcsolódó gabonatermesztésben főként a vetésforgó-eljárást alkalmazták. Az igásállatok és a fa bősége, a mozgatóerő és az építőanyag szempontjából, jelentős előnyt biztosított a Nyugat számára. A középkor elején az egykori Nyugatrómai Birodalom területén tapasztalható hangsúlyos demográfiai hanyatlás, az anarchikus környezet, a visszafogó birodalmi struktúrák összeomlása növelte az egyén „értékét” és szabadságát. Az előbbiekhez társul a keresztény üzenet is: lényegüket tekintve az emberek egyenlőek és egyformán tiszteletre érdemesek. Ezzel szemben az ókorban a fajok és az emberi kategóriák közti egyenlőtlenség volt a mérvadó. A középkori paraszt, bármennyire is függő viszonyban van, már nem rabszolga; szerződéses kapcsolatban áll a földesúrral, mindkettejüknek illik betartani az ebben foglaltakat. Kelet-Európa földrajzi egységességéhez és a Római Birodalom utódának számító Bizánci Birodalom politikai tömbszerűségéhez képest a nyugati világ rendkívül töredezett mind földrajzi, mind pedig gazdasági és politikai szempontból. Ez a helyzet kedvezően hatott a kereskedelmi kapcsolatokra, bátorította a konkurenciát, a versengést.

Itt meg is állok: lehetne még sorolni a kisebb-nagyobb mértékben sajátos tényezőket, amelyek együttese igazán sajátos képet mutat. Hivatkozni lehetne még az i. sz. 1000 körüli nagy felmelegedésre, amely lehetővé tette a kultúrák észak, illetve az alpesi térség felé való kiterjedését (beleértve a korántsem ironikusan „zöld földként” emlegetett Grönland partjainak betelepítését; az utólagos lehűlés végül elűzte a telepeseket). Ismétlem, nem áll módunkban pontosan meghatározni minden egyes tényező súlyát. Együttesen hozták mozgásba a gépezetet, merőben új irányt véve.

I. sz. 1000 tájékán a Nyugat egyre inkább erőre kap. A XII–XIII. században gyarapodik a lakosság és a mezőgazdasági termelékenység, a két folyamat egymást erősíti. Egyes történészek habozás nélkül az első ipari forradalomként azonosítják be ezt az időszakot, amelynek fő mozgatóereje a vízenergia. Változatos ipari műveletekre alkalmazott malmok tízezrei sorjáznak a vízfolyások mentén (a látványt helyenként szélmalmok is kiegészítik). A Birodalom széthullása után majdnem teljesen elvidékiesedett Nyugaton újraéled a városi létforma: eddig nem tapasztalt ritmusban jönnek létre, növekednek és sokasodnak a városok, és ami a legfontosabb, elsősorban manufakturális és kereskedelmi központokként működnek. Elkezdődik a nyugati terjeszkedés is: kelet felé (a keresztes hadjáratok), Közép- és Kelet-Európa irányába (a szláv területekre való német előrenyomulás, amit valamikor a Drang nach Osten kifejezéssel illettek), valamint az Ibériai-félszigeten (az arabok elleni spanyol Reconquista).

Lenyűgöző jelenség a keresztes hadjáratoké: a Nyugat képes volt arra, hogy két évszázadon át „expedíciós hadtestet” tartson fenn a kor viszonyaihoz képest megdöbbentő távolságban, ugyanis a Földközi-tenger átszelése akkoriban nem kevesebb mint két hónapot vett igénybe. Mindehhez megfelelő anyagi eszközökre volt szüksége, de ennél is inkább a küldetésébe vetett megingathatatlan hitre. A XIII. században a nyugatiak eljutnak Kínáig (kereskedők, misszionáriusok… ebben a tekintetben jelképértékű Marco Polo neve). El akartak jutni oda. Egyetlen kínainak sem fordult meg a fejében, hogy megtegye a visszautat, hogy saját szemével lássa, mi történik a világ másik végén. Az eredetileg szegény és kezdetleges Nyugat világát vonzotta a Kelet (képzeletben felerősödött) csillogása. Paradoxális módon, az első szakaszban a Nyugat viszonylagos szegénysége volt expanziójának egyik oka. De nem csupán ez volt a mozgatórugó. A kincsek után kutató nyugatiak egyben beavatási utat is követtek: Kínán túl, a Terra keleti peremén volt a középkori ábrázolások szerint a földi paradicsom. Kolumbusz is ezt kereste, miközben Kelet aranya után kutatott. És végül valami teljesen mást fedezett fel: Amerikát.

Megerősíthetjük, amit már sokan elmondtak előttünk: a Nyugat sok mindent másoktól vett át. A Nyugat majdnem mindent magába szívott, amit a klasszikus ókor létrehozott: tudományt, művészetet, filozófiát… Szintén sokat vett át az araboktól (az ő közvetítésükkel az ókor szellemi örökségének egy részét is). A papírnak, a puskapornak és az iránytűnek meg kellett tennie a Kínát a Nyugattól elválasztó hatalmas távolságot. A kínaiak ekkortájt világelsők voltak, ami a találmányaikat illeti, viszont nem tudtak mit kezdeni velük. Az iránytű után igazodva a nyugatiak, és nem ők fedezték fel a világot. Szintén a nyugatiak találták fel a tűzfegyvereket (fejlődés volt ez, még ha kétes is), miközben a kínaiak beérték a tűzijátékok csodálatával. A papír segítségével pedig, amelyet miután átvettek, nagy mennyiségben termeltek a nyugatiak, a (szintén kínai elsőbbségű) nyomdával párosítva a könyv iparát hozták létre – újabb nyugati monopóliumot, a modernitás talán legfontosabb mozgatóját. Az ókori és a többi, hagyományos civilizáció nem tette meg a döntő lépést a tudományos elmélkedéstől a kutatásig. A kísérleti tudományt a Nyugat teremtette meg, a többiek esetében az agymunka termékének minősülő tudomány és a kézügyesség megnyilvánulásának számító technológia kategorikusan elkülönült. A Nyugat együttmunkálkodásra kényszerítette az agyat és a kezet, megteremtve ezáltal a technológiai civilizációt. Igencsak materialista ez a Nyugat. És kimondhatatlanul idealista. Sokkal idealistább és sokkal materialistább, mint bármelyik más civilizáció.

Tudjuk már, mi következett ebből: haladás minden téren. A szellemi élet fokozatosan kikerült az egyház gyámkodása alól. Meg kell említenünk itt a vallási türelmetlenséget, az évszázados zaklatásokat, a máglyákat, az inkvizíciót: mindezek a rendszer védelmi reakcióiként magyarázhatóak a szabadgondolkodás és a változatosság térnyerésével szemben. A glóbusz más részein kisebb volt az elnyomás, mert kevesebb volt az elnyomnivaló. A Nyugat nehézkesen indult el az erőteljesen diverzifikált társadalom felé vezető úton, majd, mikor ezt már megtette, akkor térhetett rá a demokrácia felé vezető pályára.

A Nyugat módszeresen fogott hozzá a bolygó felderítéséhez, amely így az utánfutójává lett. A XVIII. század végén Angliában elkezdődött, a következő évszázadban pedig a főbb nyugati országokban is kibontakozó nagy ipari forradalom – melyet elsőként a gőz hozott mozgásba, később pedig a villamosság, a belső égésű motorok – jóval a világ más részei fölé lendíti a Nyugatot.

A nyugati társadalom mélységében, adottságai és eszményei tekintetében alakult át. A szabadság és az egyenlőség kiemelt célkitűzésekként jelentek meg: egy ideig a középkor végén és az újkor kezdetén oly élénk millenarista mozgalmak vallásos keretei közt. Később a társadalmi-politikai törekvések laicizálódnak, és a Nyugat fokozatosan a liberalizmus és a demokrácia útjára lép. A „demokrácia” szót a régi görögöktől vették át, ám a demokrácia úgy, ahogyan a mai világban megjelenik, a maga erényeivel, szabályaival, korlátaival együtt, már teljes mértékben nyugati alkotás. Számos tényező összessége tette működőképessé, az emberi nem egységéről és méltóságáról alkotott keresztény felfogástól el egészen az egyik évszázadról a másikra kiteljesedő ipari forradalom által felgyorsított gazdasági, társadalmi és kulturális változásokig, továbbá a felvilágosodás (XVIII. századi) racionalista és világias szemléletéig.

A Nyugat továbbra is olyan világ marad, amely hisz, de mivel a vallásos hit hanyatlásnak indult, egyre nagyobb teret nyernek a különböző szekularizált hitek, nevezhetjük ezeket vallásoknak: elkötelezettség és buzgóság tekintetében követőik nem maradnak el a szó szoros értelmében vett vallások hívei mögött. Egyetlen hit helyett több vallás. A XIX. században kiteljesedik a fejlődésbe vetett hit, amely (bizonyos módon szintén a kereszténység misztikus forgatókönyvéből származó) laikus értelemben a felvilágosodás előtti évszázadban bontakozott ki. A demokrácia maga hitként jelenik meg, és nem utolsósorban (talán éppen az első helyen) a nemzeti ideológia válik az újkor nagy vallásává. Így tehát, paradox módon, a viszonylagos vallási apály dacára a XIX. századot igen magas fokú idealizmus jellemzi. Egyik vagy másik irányba, illetve egymással tökéletesen ellentétes irányok felé haladva (mint amilyen a kapitalizmus versus kommunizmus), a Nyugat a tökéletesség felé törekszik.

Arroganciája mértéken felüli. A „többiekhez” viszonyítva a Nyugat ereje félelmetes. Ma már felmérjük, hogy ez mindössze egyetlen szakasza a történelemnek, de akkoriban olybá tűnhetett – a hatalmas különbség miatt –, hogy a hierarchizált emberiség alapvető adottságáról van szó. A rasszizmus magától értetődő jelenségként üti fel a fejét. A négereket3 alsóbbrendűeknek nyilvánítják, a „sárgákat” valahol középen helyezik el. Még a „fehér” világgal kapcsolatban is sokasodnak az egyenlőtlenséget hirdető értelmezések. Nyugat sikeresebb, mint Kelet, Észak sikeresebb, mint Dél. A két világháború között az Egyesült Államokba való bevándorlásra vonatkozó rendelkezések az intellektuális képességek jól meghatározott értékrendjéből ihletődtek: az északi fehérek, a „germánok” állnak a piramis csúcsán, a négerek, nyilván, annak alapjánál találhatók; nem túl kedvező, átmeneti helyzetben vannak a délről és keletről érkezők: olaszok, szlávok, zsidók…

A Nyugat természetesen lelkiismeret-furdalás nélkül bekebelezi a világot. Ott, ahol a populáció „vitán felül” alacsonyabb rendű, terülnek el a gyarmatbirodalmak: előbb Afrikában és Ázsia nagy részén. A világ többi része, Kelet-Európával kezdődően, akkulturációs folyamaton megy át… … …

Jegyzetek

1 Nassim Nicholas Taleb, The Black Swan: The Impact of the Highly Improbable, 2007. (Magyar nyelven: A fekete hattyú. Avagy a legváratlanabb hatás. Gondolat kiadó, 2012). A történelem értelmezéseire és különösképpen az okozatiságra vonatkozóan lásd még Lucian Boia Jocul cu trecutul. Istoria între adevăr şi ficţiune (Játék a múlttal. A történelem valóság és fikció között), Humanitas, Bucureşti, 1998 (újabb kiadások: 2002, 2008, 2013).

2 A következő könyvem érvelését foglalom össze: Occidentul. O interpretare istorică (A Nyugat. Történeti megközelítés), Humanitas, Bucureşti, 2007 (L’Occident. Une interprétation historique, Les Belles Lettres, Paris, 2007).

3 A szerző következetesen a negru szót alkalmazza az afroamerikai népesség megnevezésére (a ford.).

Felelős kiadó Zágoni Balázs
Felelős szerkesztő Rostás-Péter Emese
Szerkesztő Szenkovics Enikő
Műszaki szerkesztő Sütő Ferenc
Borító Szentes Zágon
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Koinónia Kiadó
Levél- és rendelési cím:
RO–400344 Cluj, str. Mărginaşă nr. 42
Tel/Fax: 00-40-264-450119
E-mail: office@koinonia.ro
www.koinonia.ro

ISBN 978-973-165-122-4

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence