Visky Ferenc

Szerelme szorongat

– részlet –

Koinónia • 2016

Visky Ferenc: Szerelme Szorongat

Szerkesztette: Bálint Ágnes

© Bálint Ágnes, 2004, 2014
© Koinónia, 2004, 2014
© Visky Ferenc jogutódja, 2014

Elektronikus kiadás

ISBN 978 973 165 127 9

A Koinónia Könyvkiadó tagja az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének, a Magyar Gyerekkönyvkiadók Egyesülésének és a Romániai Magyar Könyves Céhnek.

A Magyar Református Egyházban már a század legelején jelentkezett egy evangéliumi erjedés, melynek a közben átélt két világháború sem vetett véget, sőt még inkább elmélyítette. Számbavételére már nem egy kísérlet történt. Az, amire emlékezéseimben most vállalkozom, érinti a második világháború korszakának egy részét, némi ízelítőt ad abból, ami személyes vonatkozásban a negyvenes évek közepétől a hatvanas évek közepéig történt, különös tekintettel a mai Románia területén kibontakozott közösségi mozgalomra. A befejező harmadik rész pedig a börtönévek utáni küzdelmes szolgálat éveit eleveníti fel.

Nem az a célom, hogy átfogó, közösségtörténeti adatokkal szemléltessem a mindmáig jelenlévő munkának a kibontakozását. Az az elgondolás vezet, hogy a magam és a családom életét érintő eseménysorozat elbeszéléséből némi tájékoztatást kaphasson az olvasó erről az evangéliumi szolgálatról. Minden bizonnyal mi is elmondhatjuk azt, amit előttünk már sokan: „Hatalmasan cselekedett velünk az Úr… Akik könnyhullatással vetnek, vigadozással aratnak majd.” (Zsolt 126,3.5)

V. F.

DEBRECENI TEOLÓGUSÉVEK

Bethánia

1940-ben régi vágyam teljesedett be: felkerültem a debreceni Tisza István Tudományegyetem Teológiai Fakultására. Ott találkoztam először olyan teológusokkal, akik nem egészen feleltek meg a teológus „hagyományos” típusának. Az általános vélemény túlzóknak, kegyeseknek, sőt szektásoknak bélyegezte őket. Nagyjából így gondolkozott róluk a professzori kar is. A Bethánia evangéliumi közösségbe tartoztak. Ez az egyesület a református egyház keretén belül, annak felügyeletével és engedélyével, független szabályzattal működött, és főleg az evangélizációra kapott megbízást. Szolgálatában határozottan állást foglalt a megtérés, az újjászületés és a megszentelt élet igei követelményei mellett.

A régi természet szerint gondolkodó ember számára természetesen nem lehettek népszerűek a megtérés, újjászületés felülről való parancsának átélői és hirdetői. Magam is részt vettem a Teológus Gyülekezet egy olyan presbiteri gyűlésén, amelynek kizárólagos, egyetlen tárgya egy fegyelmi eset volt. A presbitérium azt kifogásolta egy harmadéves teológusban, hogy árvaházat tart fenn. Tájékozatlan elsőéves teológusként nem tudtam fölmérni, honnan táplálkozik ez az ellenszenv. Annyit tudtam, hogy a kollégiumi étkezések befejeztével ez a teológus összeszedte az asztalon maradt kenyérdarabokat, s azokkal utcai árva gyerekek éhségét igyekezett csillapítani. Noha maga is szegény volt, kibérelt egy szobát, s abba gyűjtötte össze az utcán csatangoló árva, kolduló gyerekeket. A presbitérium tűrhetetlennek tartotta az ilyen „egyéni” akciót. Z. J.-t gúnyosan árvaháznak csúfolták. Mégiscsak lehetetlen – volt az általános vélemény –, hogy valaki a többiek megkérdezése nélkül cselekedjék! A presbitérium egyhangúlag elítélte ezt az árvaházasdit, és szavazatommal én magam is hozzájárultam ennek az ügynek az elítéléséhez (ApCsel 26,10). Akkor én is mint ősi lelkészcsaládból származó, felettébb rajongtam atyai hagyományaimért. (Gal 1,14) Az árvaház-ellenes buzgóságnak hátterében azonban nem volt egyéb, mint amit János az ő evangéliumában így ír: „…irigységből adták őt [ti. Jézust] kézbe a főpapok.” (Mk 15,10)

VF01
Visky-nagyapa

Az irigység bűne végig kísért az egyháztörténelemben. Abban az időben magam is irtóztam minden szektáskodástól, miként most is. A református egyház egységét féltettem, mert még nem ismertem fel, hogy a látszat-egység adminisztratív-szervezeti fenntartása nem azonos azzal az egységgel, amelyért Jézus Krisztus főpapi imájában így könyörgött: „…mindnyájan egyek legyenek, amint te énbennem, Atyám, és én tebenned, hogy ők is egyek legyenek mibennünk: hogy elhiggye a világ, hogy te küldtél engem.” (Jn 17,21)

Az elítélő határozat meghozatala után tövisként maradt bennem a kérdés: hátha éppen az elítéltnek volt igaza a teológus-presbitériummal szemben? Ettől kezdve, ha nem is rendszeresen, de eljártam a közösség evangélizációs szolgálataira. Még mindig voltak fenntartásaim. Túl egyoldalúnak, radikálisnak éreztem ezt a szolgálatot. Az sem volt ínyemre, hogy a teljesen Istennek odaszentelt életet és ennek az életnek gyakorlati megélését kívánta Isten igéjének követelményeként. A teljes elszakadás szükségességét hangsúlyozta a világi, szentségtelen, ledér megnyilvánulásoktól.

A HÁBORÚ

Feloszlatott intézmények

Teológuséveimnek Magyarország német megszállása vetett véget. 1944-ben egy kora márciusi reggel eladdig szokatlan látványra ébredt a város. Az utcákon a középületek előtt, állig felfegyverzett rohamsisakos, géppisztollyal „ékesített” SS-katonák terepszínű ruhában – bizalmatlan tekintettel, minden neszre figyelve sétáltak a város utcáin. Időnként egy-egy katonákkal zsúfolt páncélkocsi adta tudtunkra március 15. táján, hogy a hitleri Németország nem tűri Magyarország kilépését, még a vesztett háború utolsó szakaszában sem. Most már a Mors Imperator, a halál, a háború lépett hazánk földjére. A város eddigi vezetőségét megbízható, némethű elemekkel váltották fel. Az iskolákat bezárták. A Református Kollégium, a Lelkészképző Intézet, a Diakonisszaképző Intézet katonai szálláshely lett. A továbbtanulásra többé nem volt lehetőség. Az Egyházkerület püspökségének döntése szerint, a hallgatókat a harmadéves teológusoktól fölfele segédlelkészi szolgálatra küldték ki különböző gyülekezetekbe. Az egyetemi teológiai előadások felfüggesztésével nekünk magunknak kellett felkészülnünk, s félévenként kollokviumokra, vizsgára kellett jelentkeznünk a kiadott teológiai tárgyakból. Szolgálatom helye Mátészalka lett, Kincses Endre lelkipásztor mellett.

Bizonyos várakozással tekintettünk a vizsga alkalmaira. Ilyenkor kiléphettünk a vidék zártságából, s a nagyváros kiszélesítette információink mezejét. A teológus társainkkal s a professzorainkkal való találkozás mind megannyi lehetősége lett a felüdülésnek. Alkalmam nyílt arra, hogy hitbeli testvéreimmel egy-egy evangélizációs alkalmon vegyek részt. Az evangéliumi szolgálatok a katonai megszállás idején sem szüneteltek, s szinte már vártuk a következő vizsgaidőszakot.

GYÜLEKEZET ÉS KÖZÖSSÉG

Új élet a halál küszöbén

A negyvenes évek ébredési hullámai a mátészalkai református gyülekezetet is elérték. A vidéki város egyszerűbb embereit, szegény paraszti rétegeit hatotta át az Isten élő beszéde. A Gondviselő úgy rendezte, hogy a gyülekezet lelkipásztora, dr. Kincses Endre sem ellenségesen vagy közömbösen viszonyult az ébredés munkájához, hanem felismerte annak építő erejét, és betagolta a közösségi életformát a gyülekezetibe. A hitrejutott, komoly életváltozáson átment egyszerű embereket beválasztotta a gyülekezet presbitériumába. Így nem ellentétesen, sem nem párhuzamosan, hanem az egyházzal egybeötvözötten haladhatott az evangélium ügye. A hitben élő presbiterekre bízta az ima- és a bibliaórák megtartását és vezetését. Így segítette kibontakozni a gyülekezet hitrejutott munkásait. Nem lett féltékeny azokra, akik Isten kegyelmi teológiáján a Szentlélektől tanítottak voltak. Nem szégyellte bevallani előttem és a gyülekezet előtt sem, hogy elsősorban tanulónak tekinti magát és nem felvigyázónak, aki szektás megnyilvánulások után szimatol. Volt benne alázat annak elismerésére, hogy Isten ezeket a „tanulatlan” embereket az ő kijelentéseivel áldja meg, és gyümölcsözteti szolgálatukat. Nem ültette őket irigységből, szakmai féltékenységből, ahogyan sok más lelkipásztor tette, szektásokként a vádlottak padjára, hanem inkább önmagát állította az ítélet alá. És ahol alázat van, ott nem maradnak el az áldások sem.

Egy református család esete különösképpen megemlíteni való.

A város egyik szerény utcájában lakott Nagy Mihály és a felesége. Szorgalmas és templomlátogató házaspár volt. A feleség az addigi hagyományos vallásos életből új életre jutott: „felragyogott neki a Krisztus”. (Ef 5,14) Ez az alacsony termetű, szívós parasztasszony úgy örült, mint egy gyermek. Munkáját még hűségesebben végezte a családban, a szántóföldön, mint eddig. Férjének nem is lehetett, és nem is volt panasza ellene. Egy ponton azonban mégiscsak meghasonlott az életük. Isten nem időzíti ugyanarra az órára a férj és a feleség megtérését, a szél oda fúj, ahova akar. (Jn 3,8) Előbb a feleség irányába akart fújni a szél. Mihály úgy érezte, hogy lemaradt, és az addig engedelmes asszony, közös életüknek egy pontján, nem engedhetett a férjének.

Amikor eljött a szerda este, imaórára gyülekeztek, akik arra vágytak. Gyakran a késő esti órákba nyúlt az együttlét. Az asszony következetesen rendbe szedte magát erre az alkalomra, vállára vette fekete hárászkendőjét, bibliájával és énekeskönyvével elindult. A férje nem tudott vele menni. Noha szerette feleségét, a féltékenység fokozatosan hatalmába kerítette. Szóváltások adódtak, az addig csendes ház láthatatlan feszültséggel telt meg. A szerda közeledtével egyre nyomasztóbb lett a helyzet. Végül is elhangzott a tiltó szó:

– Többé nem mehetsz imaórára! Megtiltom! – Az asszony kérlelni kezdte:

– Ne, Mihály, ne tedd ezt! Ne tilts el az élet forrásától, hiszen onnan merítem az erőt az irántad való szeretetre, megbecsülésre, a mindennapi munkára!

A férfi hajthatatlan maradt. Ellenállása fenyegetéssé fokozódott. Előbb veréssel próbálkozott. Az asszony azonban következetes maradt. Nem tudott elszakadni imádkozó testvéreitől, a gyülekezeti imaórától.

A bűn nőttön nő, míg el nem jut a végsőkig:

– Akkor meg kell halnod, asszony! Megöllek, ha még egyszer elmégy!

A botránkozás estéje újra csak eljött. Ez a kicsi, tagbaszakadt férfi következetes volt ígéretéhez, fenyegető kijelentéséhez. Az asszony is. A végső elszámolást nem lehetett elkerülni. Valamelyiknek engednie kellett, de ki legyen az? Az asszony szótlanul készült az imádkozás óráira. A férfi is készült: a favágótőkéről behozta a fejszét a házba, amikor az asszony éppen indulni akart.

– Meg kell halnod, asszony, ha nem mondasz le bolondságaidról.

A feleség nem ellenkezett. Vállalta a halált. Tudta, ha most meghátrál, nemcsak neki, de a férjének is vége. Bensejében dúltak az indulatok. Mit tegyen? Lelkében a szelíd, határozott hang azt mondta: „Istennek kell inkább engedni.” (ApCsel 5,29) Amikor bensejében igent mondott Isten felé, nagy békesség öntötte el, s csak ennyit mondott:

– Mielőtt megölnél, hagyj annyi időt, hogy imádkozzam. – Ezzel már térdre is hullott a bevetett ágy előtt. Kiöntötte szívét Isten előtt. Megköszönte kegyelmét, amiben részesítette, hűségét, amellyel hordozta, hálát adott férjéért, a házaséletük szépségeiért, a családért, és végül bocsánatért esedezett azért az emberért, aki nem tudja most, mit cselekszik. És várta a halált…

Néhány pillanat múltán, amely örökkévalóságnak tetszett, és valóban az is volt, a fejsze kihullt a kezéből, és zokogva mellé roskadt a férje.

Nem lehet mindent szóba formálni, ami ilyenkor végbemegy. Ne sértse meg a szó a szentséges újteremtést. Csak néhány foszlány, töredék a megtört szív mélyéből: „Isten légy irgalmas nékem, bűnösnek…” Azon az estén a csillagok fényesebben ragyogtak. Mihály s a felesége második szerelmükben együtt mentek az imaórára.

LELKÉSZI SZOLGÁLATBAN

Szökés a határon át

A második világháború véget ért. A második bécsi döntés előtti határ kezdett megszilárdulni. Nem volt már veszélytelen Romániába menni, vagy onnan ide jönni. Bujkálni, szökni kellett ott, ahol pár évvel azelőtt még szabadon járhattunk. Az átszökés kiszámíthatatlan következményekkel járt. De akinek mennie kell, élete árán sem állhat egy helyben.

Óvári éppen a határsáv mellett húzódik, tiszta magyar református falu. A tanító fia, Adorján Guszti kedves barátom, szülei is ott laktak. Hozzájuk szálltunk. Ők mutatták meg az utat Magyarország felé. Erdőn-mezőn át lélegzet-visszafojtva lopakodtunk: észrevesznek, nem vesznek észre, most még nem tudjuk. De egyet biztosan tudunk. „Ne félj, mert én megváltottalak. (…) Mikor vizen mégy át, azok el nem borítnak, ha tűzben jársz, nem égsz meg.” (Ézs 43,1.2) S ha a szíriaiakat megvakította, miért ne tehetné ezt a román határőrökkel? Megtette! Átléptük a határt anélkül, hogy a hajunk szála meggörbült volna.

A BÖRTÖNÉVEK

A letartóztatás

„Az Isten Fia nem azért szenvedett halálig, hogy az embernek ne kelljen szenvedni, hanem azért, hogy szenvedései olyanok legyenek, mint az övé.”

(G. Macdonald)

Egy nap levelet hozott a posta. Rendhagyót. Egy lelkésztársam felesége ezt írja: „Ma éjjel súlyos beteg, tébécés-kavernás férjemet elhurcolta a szekuritáté. Ha nem hinném azt, aki negyednaposan is kihozta Lázárt a sírjából, többé nem remélhetném vele e földön a viszontlátást. Ámde hiszem…”

A hír megerősítette bennünk, amit úgyis tudtunk. Rövidesen rajtunk a sor. Megindultak a masszív letartóztatások. A falu népe még mindig vonakodott vállalni a kollektív nyomorúságot a mezőgazdaság kolhozosításában. Dúlt az ideológiai harc is. A kommunista rendszer meg akarta semmisíteni a legádázabb ellenségnek tartott, keresztyén hívő közösséget.

Csaknem egy hónap telt el. A romániai református egyházban a megújulási evangéliumi mozgalom néhány tagját már rács mögé tették. Naponként szorongtunk, nehogy kimaradjunk a letartóztatásból, hátha nem lesz erőnk hitünkben megállni a „szabad” életben.

1958 pünkösdjének második napját telis-teli templomunkban bensőségesen ünnepeltük. Egészen betöltött a gyülekezet egyik kedves éneke, Hrabanus Maurus Jövel, teremtő Szentlélek kezdetű himnusza:

Adj nékünk teljes örömet,
Idvesség-hozó kegyelmet;
Köztünk minden gyűlölséget
Ronts el, és adj egyességet.

Búcsút vettünk a gyülekezettől – ki gondolta volna: ez az utolsó találkozásunk.

Otthonunkban tovább élt pünkösd öröme. A gyermekek hancúroztak az udvaron. A két legkisebb, Péter és András, alig egyéves, ölünkben fecsegtek a maguk nyelvén. A Pokol erői megirigyelték örömüket. Leszállt az est, s mi még mindig a lelkészlak kertre néző ajtajában álltunk. Váratlanul sötét árnyékok húznak felénk. Engem keresnek. Kezükben házkutatási engedély. Intenek, s ez azt jelenti, többé senki el nem hagyhatja helyét. Csak a gyermekek feküdhetnek le. Mintegy öten valósággal megszállják szegényes hajlékunkat. Mindent átkutatnak. Főleg könyveim és levelezéseim érdekli őket. Bennem ott ül a szorongás: nehogy elrejtsenek valahová, szokásuk szerint, pisztolyt vagy rendszergyalázó iratokat.

Éjjel két óra. „A bűnjelek” az íróasztalomon sorakoznak, jegyzőkönyvbe kerül minden könyv, minden levél. Tanúkkal együtt alá kell írnom: ezeket találták. Feleségem mellett ülök az irodában egy lócán. Nem mozdulhatunk. Hátratett kezemről észrevétlenül lehúzom jegygyűrűm, s a feleségem kezébe csúsztatom. Éppen idejében. Tudomásomra hozzák: velük kell mennem. Sebtében átöltözöm. A kicsi gyermekágyak fölé hajolok, megcsókolom utoljára mind a hetet. A legnagyobbik alig tízéves. Feleségemmel halkan könyörgünk. Ha itt már nem, a sötétség nélküli hazában újra együtt.

Kis ponyvás kocsi áll a kapunk előtt. Beültetnek, közrefognak. Megadom magam, de nem nekik, hanem neki, aki a föld királyainak Fejedelme. Robog velünk a ponyvás halálkocsi, a rossz földes, erdei utakon. Vajon hová visznek? Reggeledik. A kocsi begördül a járási székhely, Margitta szekuritáté központjának udvarába. A lépcsőkön revolverükkel hivalkodó sötét alakok várják újabb áldozataikat. A folyosó végén hatalmas, az egész teret betöltő, embervér-piros betűk fogadnak: Vigilenţă! Éberség! A nekik szóló felhívást nekem szólóként olvasom. Még írásukban is Jézus szavát hallom: „Vigyázzatok és imádkozzatok…!” A borzalmak házában ez az első jele annak, hogy Megváltóm nem hagyott magamra. Olyan hatalmas, hogy ellenségeinken át is az ő szava szólhat: Vigilenţă! Éberség!

Szembeültetnek a fallal. Egy pocakos, pisztolyos őr ügyel minden mozdulatomra. Alvatlan, elcsigázott vagyok. Egyre ismételgetem magamban Ézsaiás próféciáját: „Mint bárány, mely mészárszékre vitetik, és mint juh, mely megnémul az őt nyírók előtt… (Ézs 53,7)

Újból izgatott szaladgálás, járkálás. Ismét betuszkolnak a ponyvásba. Vajon hová…? A kocsiból nem látom a külvilágot. Mégis sejtem. A nagyváradi központi „vágóhídra” visznek. Egy kisebből egy nagyobba. Az órás út végtelennek tűnik. Ismét egy udvarra fordulunk be: vaskapu, betonkerítés, rajta szöges drótháló. Halálos csend. Csak az eget látom. Az őrök sem beszélnek egymással, a mozdulatokból értik egymást. Ajtó nyílik, s elcsigázottan egy tagbaszakadt egyenruhás kezébe kerülök. Gyakorlott mozdulatokkal végigtapogat. Mindent elszed: cipőfűzőt, nadrágszíjat, cipővasat, mindez veszélyes lehet. Innen a halálba sem menekülhet senki. Kínzóinknak fogalmuk sincs: Jézus halála lett menhelyünk. S megakadályozhatatlanul vagyunk halálában s egyben feltámadásában. (Róm 6,3–6) Kiszolgáltatottan és mégis Jézusban elrejtetten.

Sötét szemüveget húznak a fejemre. Már nem látok, és nem is mozdulhatok. Valaki megragadja a karom, s a lépcsőkön lefelé visz. Keze nyomásával jelzi: jobbra, balra, fel, le. A földszintről a pincébe visznek. Ennyit tudok biztosan megállapítani. Oly sok emberi tragédia színhelyén mégsem vagyok egyedül. Érzem annak lábnyomait, aki előttem járt. A csend elhordozhatatlanul démoni. Filcpapucsos őreink léptei nesztelenek. Megint nyílik egy ajtó. Az őr hirtelen lekapja fejemről a vakszemüveget. Egy keskeny, csupa beton cella tárul fel: kicsi vasrácsos ablak, két betonágy, rajta szalmazsák és pokróc, no meg egy fiatalember. Egyetemista volt, most ő is rab. Később kiderül: ő az én besúgóm, akit rám állítottak. Szegény, kétszeresen is rab.

Jobban szétnézek új lakásomban. Már az ajtóban észrevettem valamit, ami mosolyra késztetett. A meglepetés öröme jár át: micsoda jó Pásztorom van nékem: beton cellában is legeltet… Társam meglepetve kérdez:

– Kicsoda ön? Itt nem nevetni, hanem sírni szoktak. – Ágyamra ülve magyarázom:

– Tudja, letartóztatásom előtt súlyos húgyúti gyulladás kínzott. Tünete a gyakori vizelési inger. – A rabok szörnyű szenvedése éppen ebből adódott. Naponta egyszer engedélyezték a WC-használatot. – Mi lesz velem, gondoltam! Azok sorsára jutok, akiket elevenre mart az urina. Amikor beléptem a cellába, az az éjjeliedény integetett felém, ott az ágyam mellett.

– Igen – mondta a fogolytársam –, mától rendelték el, hogy mindenik cellában legyen.

– Látja – mondtam –, most tudtam meg, hogy Isten ilyen gyöngéden szeret még egy éjjeliedényen át is. Ennyi szeretetet csak hálától sírva-mosolyogva lehet elhordozni.

SZABADULÁS UTÁN

1964

A kegyelmi rendelet végrehajtására mégiscsak sor került. 50-es csoportokban ismét civilben a csíkos ruhájúak. Sóvárogva néztük a rácsokon át, amint a kijárati kapuhoz vezették őket. Heteken át fogytak a börtönösök. Mi maradtunk: a 20 évnél hosszabb fogságra ítéltek. Mi kimaradnánk? Őreink cinikusan élvezték kínlódásunkat:

– Ti itt fogtok megrothadni! – vigasztaltak.

Nehéz napok voltak ezek. Nem tudtam azt mondani: „Szívesen maradok, ha ez Isten akarata.” Nem egyeztem bele a még le nem töltött 16 évbe. A nehézfiúkat egyre szűkebb cellába tömörítették. Így találkoztam görög katolikus püspökökkel, a romániai szociáldemokraták elnökével, a királyi biztonsági szolgálat (siguranţă) főnökével és Kurkó Gyárfással, a Magyar Népi Szövetség vezetőjével. Ők kipróbált emberek, hátuk mögött 20–25 letöltött börtönévvel. Hamuszürke pergamen arcukból fénytelen, reménytelen, üveges tekintetük beszélt a több évtizedről.

Cellánkat az önmagukba zuhant emberroncsok hallgatása, némasága töltötte be. Nem hallgattam, nem tudtam néma maradni. Nem ezekkel a visszhangtalan társaimmal váltottam szót. Peres kérdéseimmel, mint Jeremiás, az éghez fordultam. Ő hatalmazott fel: „ami pedig nehéznek tetszik néktek, énelőmbe hozzátok”. (5Móz 1,17)

VF
ROMÁNIA NÉPKÖZTÁRSASÁG BELÜGYMINISZTÉRIUM FOGHÁZ… ALAKULAT SZ.: SZAMOSÚJVÁR. 1964. (év) júl. (hónap) 1. ( nap) lakhelye Kéc község 119. sz., Margitta körzet, Körös tartomány. SZABADONBOCSÁTÁSI LEVÉL 3950 SZ. 1964. Nevezett VISKY FERENC, született: 1918. (év), július (hónap), 1. (nap) Egri községben, Szatmár körzetben, Nagybánya tartományban, foglalkozása lelkész, Ferenc és Anna fia. Fogságban volt mint: elítélt 1958. máj. 27-től 1964. aug. 4-ig a Temesvári Katonai Törvényszék által kibocsátott 453/1958 sz. felhatalmazás alapján a Temesvári Katonai Törvényszék 343/1958 sz. szervezkedés bűnténye miatt hozott ítélete szerint. Szabadon bocsátották közkegyelem alapján az Államtanács 411/1964 sz. rendelete alapján. Nevezett Kéc község Nagy utca 19. sz. Margitta körzet, Körös tartomány lakhelyen telepedik le. Ezen kívül a következő ítéleteket töltötte le: –. A tulajdonos ismertető jelei: magasság: –, testsúly: –; homlok: –; orr: –; száj: –; áll: –; arcszín: –; hajszín: –; szemöldök: –; különleges ismertetőjelek: –. A törvények értelmében a fent nevezett munkát vállalhat állami vagy magánvállalatoknál. Szabadonbocsátási levelét e célból állítottuk ki. Parancsnok: olvashatatlan aláírás. Nyilvántartás vezetője: olvashatatlan aláírás.

Hát vittem. Bárha minden szavának ilyenképpen engedelmeskednék. Ott mondtam: „Nehéz igent mondanom a börtönben maradásra. Nem tudom örömmel vállalni a még hátralevő éveket. Van egy kérésem hozzád! Küldj valakit, aki angyalként erősítsen engem.” Hanyatt feküdtem ágyamon. Nagy hirtelen lefut az ő rendelete. Nyílik az ajtó, s egy rabot tesz be az őr a cellánkba. Már találkoztam vele. Az Oastea Domnului (az Úr hadserege) nevű ortodox ébredés egyik vezetője. Egyenesen az ágyamhoz jön. Látja fáradtságomat s megvigasztal:

– Még ha akarnánk, sem maradhatnánk – mondja –, tőlük, a hatóságtól tudom: minden politikai foglyot, kivétel nélkül haza kell engedni!

Min csodálkozzam? Minek örüljek jobban: a biztató szónak, vagy annak, ami meg van írva: „ők még beszélnek és én már meghallgattam”. (Ézs 65,24) Hányszor átéltem már a meghallgattatás csodáját, az időzítést!

Keresztes Jánosnak Kármelhegyi Énekében van ilyen merészség:

„Uram, nekem már nem elég, még az sem, ha angyalt küldesz, ne küldj angyalt magad helyett. Te magad kellesz nekem, kevesebbel meg nem elégszem.”

Úgy tűnik, én nem voltam ennyire igényes.

Pár nap múlva, valóban beteljesedett a mindig igaz szó: „Mikor vizen mégy át, én veled vagyok, és ha folyókon, azok el nem borítanak, ha tűzben jársz, nem égsz meg és a láng meg nem perzsel téged.” (Ézs 43,2)

Őreink az állomásra vittek, s vonatra kellett (még mindig) szállnunk. A jövő-menők szánakozó tekintettel néztek reánk, a sápadt, gyűrött arcú és ruhájú, a szabadságtól imbolygó árnyék-lényekre. A vonaton összesúgtak az utasok, de senki nem mert megszólítani. Féltek a besúgóktól, s valóban nem volt tanácsos szóba állni velünk, a munkásosztály ellenségeivel, a szocializmus rombolóival, a hazaárulókkal.

Az első éjszakát Désen, a ferences atyák rendházában töltöttem. A rend főnökével együtt ettük a rabkosztot éveken át. Az egyik fiatal szerzetes templomuk orgonáján Istent dicsőítő műveket játszott. Több mint 6 év után először járt át a ferences templom csendje, a Poverello di Dio, Isten szegénykéjének, Assisi Ferencnek szellemisége. Régóta ismerem őt.

Felelős kiadó Zágoni Balázs
Felelős szerkesztő Rostás-Péter Emese
Műszaki szerkesztő Sütő Ferenc
Borító Szabó Péter
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Koinónia Kiadó
Levél- és rendelési cím:
RO–400344 Cluj, str. Mărginaşă nr. 42
Tel/Fax: 00-40-264-450119
E-mail: office@koinonia.ro
www.koinonia.ro

ISBN 978-973-165-127-9

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence