Visky Júlia: Három kereszt

Szerkesztette: Tóth Sára

© Koinónia, 2007, 2015
© Visky Júlia jogörökösei, 2015

Elektronikus kiadás

ISBN 978 973 165 126 2

A Koinónia Könyvkiadó tagja az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének, a Magyar Gyerekkönyvkiadók Egyesülésének és a Romániai Magyar Könyves Céhnek.

Visky Júlia

Három kereszt

– részlet –

Koinónia • 2016

ELSŐ RÉSZ

Nem könnyű dolgok megírására vállalkozom, amikor elküldöm neked levelem. Jóllehet életem külső megnyilvánulásairól fogsz olvasni, én bensőmet kívánom papírra vetni: hátha tanulsz belőle egyet-mást.

Egy fényképben kívánom sűríteni mondandómat. A kép lehet világos vagy éppen sötét, de a lényeg mégis rejtve van benne. Ahhoz, hogy lehetőleg tiszta képet adjak önmagamról, gondolataimról, nem emberi világosságra van szükség. A legbuzgóbb szándék is képtelen lenne a lényeg feltárására. Felülről való fényre van szükség, amelyben némileg megláthatom magam és te is engem, hiszen, amint Szent Ágoston mondja, nagy mélység önmagának az ember. Isten megszabadított a magam szépítgetésének mesterségétől, noha ez a kísértés szüntelenül csábít.

1. Aki elhagyja atyját vagy anyját
az én nevemért

A kezdet nehézségeivel küszködöm: előbb családomba vezetlek be, így jobban átláthatod, honnan indultam és hová jutottam. Szegény munkáscsaládból származom. Valamikor szégyelltük származásunkat, legalábbis nem dicsekedtünk azzal, ami korunkban talán előnyt is jelenthet. Munkásszármazásom azonban sem akkor, sem most nem járt haszonnal. Nem büszkélkedem vele, de nem is szégyellem. Tősgyökeres osztrák származású római katolikus család nyolcadik gyermeke vagyok. Kilencen voltunk testvérek. Nem volt könnyű az életünk, mert mindig a megélhetés gondjaival küszködtünk. Édesapám egyedüli pénzkereső volt a családban, édesanyám az otthoni teendőket látta el. Mondanom sem kell, mennyi gondja-baja volt kilenc gyermekkel. Mélyen őrzöm ezeket a családi emlékeket, hogy mit jelentett szegény édesanyámnak a mindennapi takarítás, főzés, mosás, a gyermekek rendben tartása, öltöztetése és még számtalan egyéb teendő. Elmehetett volna a kedvem a családi élet ennyi terhe láttán, mégis, mint fiatal leány, a magam szebb jövőjéről álmodoztam, s arról, hogy ízlésesen berendezett kis otthonomat széppé, meleggé teszi majd a szeretet. Mint talán mindenki más, virágoskertre gondoltam, ahol együtt játszadozunk és kipihenjük a napnak terheit. Akkor még mit sem tudtam arról, hogy aki házasodni akar, előbb sürgősen be kell adnia a válópert az álmainak.

Az első világháború még alig múlt el, amikor 1922-ben, édesanyám kedvenceként e világra megérkeztem. Sokat emlegette, milyen türelmes gyermeke voltam, akkor is, amikor egyszerre négyen-öten himlősök voltunk, s kórház lett a házunk.

Gyermekkoromban kétszer is kerültem halálos veszedelembe. Karácsony ünnepére készültünk, édesanyám zsírt olvasztott, s a nagy lábast a földre helyezte, hogy lehűljön. Négyéves kisleány voltam, s gondtalan játszadozásom közben belezuhantam a forró zsírba. Nővérem lélekjelenléte mentett meg, aki hirtelen kikapott a lábasból, s így nem lettek halálos égési sebeim. Én lettem a család legnagyobb karácsonyi ajándéka.

A veszedelem újból jelentkezett. Lakóházunk körül, kerítés gyanánt, hatalmas, kétméteres cementoszlopok feküdtek. Mi az utcabeli gyerekekkel az oszlopokra ültünk, s egyikük elkiáltotta magát: – Utazzunk! – Remeknek ígérkezett az utazás: mindenkinek jegyet kellett váltani a „vonaton”, és természetesen azt is tudni kellett, ki hová váltja a jegyet. Nem sokáig tartott ez a víg vonatozás. Az egyik oszlop megbillent, mert hát a vonatnak mozognia illik. Bekövetkezett a karambol. A többiek leugrottak a „szerelvényről”, de az én egyik lábam alatta maradt, alig tudtak kiszedni alóla. Könnyeimet letöröltem és súlyosan sebesült lábammal hazabicegtem, már nem is sírtam, nem is jajgattam. Méltán gondolhatták, fakírnak születtem. Későbbi életem folyamán nagy szükségem lett erre a „fakírságra”.

Édesanyám nem vett észre semmit. Mint máskor, csendesen ültem, de sápadtságom elárult. Édesanyám éles szeme csak észrevette, hogy valami nincs rendjén kedvencével.

– Mi történt veled, fáj valamid? – kérdezte aggódva, és én tovább hallgattam. Később újra kérdezett, s akkor simogatására sírva fakadtam, és megmutattam neki a lábamat. Azonnal kórházba kellett szállítania, mivel már elterjedt a mérgezés. Az orvosok kemény szavakkal illették édesanyámat, holott makacs hallgatásom volt az oka mindennek.

Az iskolai egyenruhámhoz tartozó fekete harisnyámat mélyen belevágta a lábamba a betongerenda éle. Operálni kellett. A fertőzés olyan gyorsan terjedt el a szervezetben, hogy megmaradásomra már nem volt remény. Élet-halál harc színtere lettem. Mivel az életet nem a földön szabták meg, hanem Valaki kezében tartja annak fonalát, az ő kezéből még a halál sem vehetett ki engem.

Végül is megmenekültem a haláltól, de még hosszú időn át kellett odahaza feküdnöm. Már nem a lábam fájt, hanem az keserített, hogy nem mehetek iskolába, holott annyira szerettem. Harmadosztályos voltam akkor.

Iskolai életemről is tudósítalak valamelyest. Tanítónőm emléke mélyen él bennem, igazi nevelőm volt: egyszerre tanított és nevelt. Bámulatos türelemmel foglalkozott velünk, erre csak a szeretet képes. Valóban hosszútűrő a szeretet.

Az igazgató leányával jártam együtt, olyan sovány, kicsi alak volt, mint én. A tanulásban azonban nem remekelt. Az igazgató apa nem tudott belenyugodni, hogy leánykája lemaradjon a tanulásban egy munkáscsaládból való leány mellett. Emiatt sok kellemetlensége volt a tanítónőnek, mert őt hibáztatta, az ő módszereit kifogásolta kisleánya lemaradásáért. Az osztályelső továbbra is én maradtam, mert nevelőnk nem volt hajlandó társadalmi szempontokat figyelembe venni, tárgyilagosan osztogatta a jegyeket, minden egyéb szempont figyelembevétele nélkül. Otthonunkban gyakran meglátogatott. Nem tudtam megmagyarázni vonzódását, de nagyon lekötelező volt számomra figyelme és szeretete. Betegségem idején is személyesen irányított a tanulásban.

Különösen a számok világát szerettem, ahol minden olyan egyszerű, mert logikus. A jó zenei hallás talentumát is megkaptam: egy leütött zongorahang után hibátlanul felismertem a hangjegyet, egyedül az egész osztályban. Mégis amolyan született kishitű voltam, féltem azt is kimondani, amit tudtam. Ez az önmagam iránti bizalmatlanság végigkísérte életemet.

A többi testvérem között mindig kissé elveszettnek éreztem magam. Átlagon felüli szellemi képességűek voltak ők is, de hiányzott belőlük a szorgalom. Nem erőltették meg magukat sem a tanulásban, sem a gondolkodásban. Bennem pedig mindkettő megvolt: a gondolkodás kíváncsi érdeklődése és a szorgalom. Nem minden válasz elégített ki, a válaszok válasza után kutattam. Szerettem egyedül játszani, visszahúzódó, zárkózott természetem a csendet kedvelte. Valamit hordoztam magamban, amit nem tudtam megmagyarázni.

A családban való életemhez hozzátartozik az is, hogy nálunk kötelező volt a templomba járás. Persze gyakran, mint a gyermekek általában, mellé jártunk, s a templomi időt játékkal töltöttük el, majd úgy mentünk haza, mint akik jól végezték dolgukat.

Így teltek az évek, lassan vagy nagyon gyorsan. Ki tudja?

Tanulmányaimat az Angol kisasszonyok iskolájában folytattam. Itt még szigorúbban vették a templomba járást. Hitoktatónőnk mély nyomott hagyott lelkemben. Szelíd, kövérkés arcát fennköltté tette valami, ami átsugárzott rajta. A kötelező gyónásra is ő készített fel, a templom csendességében, a félhomály misztikus légkörében. Őszinteségre, önmagunkkal szemben is nyílt magatartásra igyekezett nevelni. Sokat gondolkodtam, tusakodtam, hogy magamtól lássam meg hibáimat, de bizony nem sikerült. A templomba imakönyvvel jártunk, amelyben lelkigondozói kérdésekre kellett válaszolni, például: hányszor nem mondtál igazat? Nem erőltettem magam, hogy összeszámoljam, ennyire nem voltam jó matematikus. Inkább a szomszéd leánytársam füzetéből olvastam ki az írásbeli választ, szorgalmasan ügyelvén arra, nehogy többet írjak, mint ő: ha ő hármat írt, én is hármat írtam. Bizony lelki oktatóim tanítása nem fogott rajtam, nem tudtam önmagammal szembesülni, nyílt és egyenes lenni.

Mindezek ellenére ennek a nővérnek az élete vonzott, és kívánatosnak éreztem lelkem legmélyén. A katekizmust is ő tanította. Már akkor észrevettem, talán nem így kellene tanítani. Nem hitcikkekkel, dogmákkal, elvont, érthetetlen tanításokkal kellett volna megtömni agyunkat. Ha én lennék az ő helyében, gondoltam magamban, a mise titkaiba vezettem volna be a gyermekeket, valós történetekben szemléltettem volna Krisztus áldozati halálát, és az Isten szeretetének mélységére mutattam volna rá. A mise latin szövege nem jelentett számunkra egyebet misztikumnál, s az a rövid erkölcsi oktatás, amely anyanyelvünkön hangzott el, moralizálásnak hatott csupán. Egy azonban kitörölhetetlenül megmaradt bennem: a templom áhítatos csendje, amire mindig vágyódtam, s ha megkívántam, a mindig nyitott templomajtón át meg is találtam.

Bizonyára nem lesz unalmas számodra, ha még mindig családi emlékeimről írok. Az eddigiekből is kiderül, életem, egy küszködő család tagjaként, nem volt álom, s magam is küszködtem gondolataimmal. Már korán feltűnt, hogy szüleim soha nem beszéltek múltjukról. Sokáig semmit sem tudtam arról, hogy kik voltak a nagyszüleim. Egy alkalommal édesapám nővére látogatott meg bennünket. Rendkívül gazdag nő benyomását keltette, fiacskája hozzánk képest kényes hercegnek tűnt. Később megtudtam, hogy édesapám gazdag osztrák család sarja, aki szülei és rokonsága akarata ellenére lépett házasságra egy nagyon szegény munkásleánnyal, akinek az apja postás volt. Édesanyám otthonról hozta magával vallásos életét. Szobánk falán, egy szentkép alatt parányi mécses világított, és én kisgyermekkorom óta sokszor belemerültem a mécses világába.

Maradandó élményem az, ahogyan kilenc gyermek között anyám a mindennapi kenyeret kezelte. Úgy nyúlt hozzá, mint valami szentséghez. Ha véletlenül a földre ejtettünk egy darabkát, azonnal föl kellett venni és meg kellett csókolni. Soha nem vágta meg a kenyeret, csak ha előbb keresztet vetett reá. Ma annyi kenyérdarabot lehet látni a szemétben, talán éppen azért, mert nagyon kevés olyan anya van, aki keresztet vet a kenyérre.

Édesanyám kedvence voltam, szívem mégis édesapámhoz húzott jobban, persze nem tudom megmondani, miért. Szüleim az élet gondjai miatt nem sokat foglalkozhattak velünk. Édesapám volt az, aki, ha ritkán is, mesélt nekünk, nem könyvből, de nem is kitalált történetet, hanem arról, amit átélt. Háborús élményeit sorolta fel, s mi tágra nyílt szemmel ittuk magunkba a viharos történeteket. Az első világháború idején harcolt az olasz fronton. A legsúlyosabb harc Piavénál volt, ahol össze is omlott győzedelmes álmunk. Alig maradt meg valaki a századukból, és ő is megsebesült. Amint visszaemlékszem, úgy ült előttem apám, mint egy hős, és büszke voltam, hogy egy ilyen hősnek lehetek a gyermeke. Talán itt rejlik az apámhoz való ragaszkodásom gyökere: minden gyermek hős szeretne lenni, a mesetörténetek hőse. Ezek a valóságos véres történetek kiemeltek szobám szűk teréből, a négy fal közül, és elvittek egy egészen más világba, amelyet nem mindig értettem. Miért kell az embereknek egymást megölniük? Miért kell fiatalon meghalni, özvegységre, árvaságra jutni, miért van gyűlölet, mikor mindenki szeretetre vágyik? És miért van a miértek halmaza?

Nemcsak borzalmak, hanem ismeretek is tudatosultak bennem. Ismeretre is nagyon vágyódtam, és boldoggá tett az, hogy apám magához emelt és nem gyermeknek látott, hanem olyasvalakinek, akinek komoly dolgokat lehet elmondani. A legkomolyabb, a leghálásabb hallgatója én voltam testvéreim között. A világért sem mozdultam volna el, amíg mesélt.

Most más területre viszlek, kedves Barátnőm. Visszatérünk az intézetbe, ahol nagyon sok mindent megtanultam. A tornaórán még táncolni is kötelező volt. Rájöttem, milyen kitűnő ritmusérzékem van. Csak úgy sodort magával a zene. Most már igazán csak egy partner hiányzik. Persze erről szó sem lehetett: leány leánnyal táncolt. Ébredező világunk sejtette, hogy mindez átmenet csupán, s majd eljön az igazi, akivel végigtáncolod az életet…

Az intézetben olyan szigorúan neveltek, hogy még a kerítésen sem volt szabad átnézni, pedig a plébánia udvarára naponként gyülekeztek a vallásórára járó fiúk. Ők bátrabbak lévén, hamar megtalálták a kapcsolatteremtés módját a lányokkal. Kis kavicsokra kötözött levélkék repültek át, és boldog volt az, akihez ilyen drága kincs érkezett. Az összeesküvés tökéletes volt: szigorú nevelőink soha nem jöttek rá, hogy mi röpköd a levegőben. Mértéken alul is keveset gondoltam magamról. Mint minden önmagába zárt gyermek, bizalmatlan voltam önmagamhoz, és soha nem gondoltam, hogy egyszer engem is eltalál egy ilyen kavics. Ennek ellenére mindig álmodoztam és vágyódtam az elérhetetlenre, ám egyelőre csak üvegen keresztül nyalogathattam a mézet. A zárkózottság fájdalommal és élhetetlenséggel jár együtt. Irigyeltem talpraesett barátnőimet, csodáltam élelmességüket. Milyen nagyszerűen tudnak társalogni, noha a lecke felmondásában nem nagyon remekeltek. Én meg ilyen balamuta…1 vagyok…

A biztos fellépésű leányok kapták a legtöbb levelet. Mennyit vihogtak a kuszált sorokon, s amolyan bakfis módra buta megjegyzéseket tettek. Miért? Csak… Ebben a korban így szokott ez lenni, és ebben is van valami szépség, amit nem lehet kifejteni. Akik kaptak levelet, mind nagyra tartották magukat. Végül számomra is elérkezett a nagy nap. Leánytársam kavicsra kötött levelet nyújtott át. Szinte a lélegzetem is elállt, megrémültem, beleremegtem, s a többiek kikacagtak gyámoltalanságomért. Megvallom neked, azért az én szívemet is átjárta a büszkeség. Előbb felbontatlanul hagytam, mintha időzített bomba lenne elrejtve benne. Akkor még nem gondoltam, hogy a hasonlat nem sántít mind a két lábára. Mikor végre fölnyitottam és olvasni kezdtem, egész forradalom indult meg bennem. Írója illedelmesen bemutatkozott. A nevét azért nem írom, mert már magam sem emlékszem reá. Sanyi, Pista, ki tudja, de nem is ez a fontos. Kérte, hogy találkozzunk. El sem tudtam képzelni egy ilyen szemtől szembe helyzetet, hát még a beszédet! Az első mondatnál hebegnék, s lángoló arcomat nem tudnám elrejteni, úgy zavarba jönnék. Ki tudnám-e fejezni magam, lehet-e hangja annak, amit egy szív magában hordoz? Mit válaszoljak? Holnap már repülnie kell a válasznak, a kerítés egy titkos pontján, nehogy titkunk beavatatlan szemek elé kerüljön.

Te mit válaszoltál volna, Barátnőm? Biztosan nem féltél volna, hisz nem voltál olyan csetlő-botló, mint én. Úgy látlak magam előtt, mint aki öntudatosan éli meg a lányságát, mint aki harmonikus belül, még ruhája színeinek összeválogatásában is. Benned volt kire nézni! De én, egy ilyen szürke kis egér! Hogy láthatott meg engem a szépek és magabiztosak között? Talán túl mélyen hordom önmagam életét.

Képzeld, milyen küzdelem színtere lettem. Még nem is tudtam, ki rejlik a kavics mögött, milyen az arca, megjelenése. Talán egy család féltett madárkája. Biztosan hercegi lesz a megjelenése, és még azt sem tudom, képes leszek-e kezemet kinyújtani felé, és zavaromban mit fogok mondani a bemutatkozásnál. Mégis várom a nagy pillanatot.

A találkozás megtörtént. Egy finom arcú, középmagas, barna, meleg tekintetű fiú nézett reám, amikor a templom utcájának sarkán találkoztunk. A beszélgetést azzal kezdte: nem csalódtam! Feleletem szemlesütés és hallgatás volt. Jól kezdtem! Azt mondta, hogy a templomban látott, és mindig kísért tekintetével. Soha nem vettem észre.

– Nagyon szeretek templomba járni, a szívem csak ott melegszik fel igazán – feleltem.

– Te szeretsz templomba járni? Hiszel?

Nem tudtam, mit válaszoljak, bennem nem volt így letisztázódva a hit kérdése.

– Van, amit szeretek ott, de van, ami nem hat rám. Különben szívesen beszélek a hit kérdéséről.

– Persze, beszélni is kell róla – mondta. – A szüleim ritkábban járnak templomba, és nem lehet beszélni velük a hit kérdéséről. Örülnek, hogy én járok. Azt nem tudják, hogy veled találkoztam. Elmegyünk most az esti áhítatra, és onnan hazamegyünk.

Nem volt hosszan tartó találkozásunk, de mégis olyan jó érzés töltötte be a szívemet. Nem néz ki könnyelműnek. Annyit megtudtam, hogy egyetemre jár, és szeret tanulni. Rólam tudta, hogy hova járok. Ő megelégedett velem, nem győzte hangoztatni, hogy milyen nagyszerű vagyok. Komolyan hangzott ez, bár lehet, hogy csak udvarlás volt.

Minden találkozásunkat nehéz lenne leírni… … …

MÁSODIK RÉSZ

Drága Barátnőm!

Több mint három évtized is eltelt azóta, hogy Jézus Krisztusban együtt megismertük Isten irántunk való szeretetét. Először ragyogott fel akkor előttünk a kereszt, vehettük bűneink bocsánatát, és kegyelmet is kegyelemre. Nem sokáig lehettünk együtt. Földi útjaink elváltak: te messze északra kerültél, Kanadába. Hányszor vágytunk azóta arra, hogy találkozzunk, és meséljünk egymásnak életutunkról! Mindeddig a sok ezer kilométeres távolságot közös hitünk, Isten és egymás iránti szeretetünk hidalta át.

Előző levelemben beszámoltam ifjúságomról, megtérésemről és házasságkötésemről. Kérésedre, hogy megtudj valamit életünk további alakulásáról, megkésve, de reménységem szerint el nem késve foglalom össze ennek az életnek sok küzdelemmel, kísértéssel, ám annál több kegyelemmel és áldással teli szakaszát. Hiszem, hogy azzal a lélekkel olvasod majd, amivel papírra vetettem.

Soraimmal senkinek sem akartam ártani. Egyedüli vágyam az volt, hogy mind te, mind pedig mások erőt meríthessenek belőlük, hiszen mindannyian ugyanazon kísértések között élünk. A valóságnak hű képét igyekeztem adni. A hangsúlyt a szívemben levő kísértésekre és sokféle erőtlenségemre helyeztem, hogy „amaz erőnek nagy volta Istené legyen, és ne magunktól való” (2Kor 4,7). Nem szándékom szerint történne, ha soraimból bárki mást vagy többet olvasna ki. Nem szeretném, ha e sorok idegen célt szolgálnának, és nem azt az egyet, hogy az Úré a dicsőség, miénk pedig orcánk pirulása.

Köszönöm, hogy imáidban megemlékezel rólunk. Ez a legértékesebb segítség számomra, s kívánom, hogy megpróbáltatásaid és küzdelmeid közepette soha ne veszítsd el a reményt. Támaszkodj teljes bizalommal őrá, mert ő hűséges Isten és nem csalárd! Igaz és egyenes, s jól tudja, milyen terhek alatt alakítja használható edénnyé életünket.

Imáinkban mi is megemlékezünk rólatok, és a viszontlátás reményében élünk.

Számtalanszor csókol és továbbra is szeret testvéred az Úr Jézusban, Júlia.

1984 decembere, Várad

1. Idegen földön

Miután ifjú házasokként visszaszöktünk Romániába, elkezdtem szolgálatomat férjem szülőfalujában, Egriben. A mintegy 800 tagot számláló és többségében csupán névlegesen keresztény református gyülekezet soraiban létezett egy kicsike mag, amely az evangélium hűséges hordozója volt. Itteni munkánk nem volt híján a feszültségeknek. Megnyílt ugyan egy kapu a hit felé, de ahogy azt Pál apostol mondja: „…sok az ellenség is”. A hirdetett ige sok bűnt felszínre hozott. A névleges reformátusok támadásba lendültek: idegennek, reformátusellenesnek bélyegezték az általunk tartott biblia- és imaórákat, akárcsak a hitépítő irodalom terjesztését. Fájdalmas volt látni, hogy nemcsak az egyszerű emberek, hanem sokan a környékbeli lelkészek közül is szembeszegültek az evangéliummal. Sőt, a református egyház több vezetője is azoknak a pártját fogta, akik a halott hagyományokhoz ragaszkodtak. Így történhetett meg az, hogy egy év szolgálat után az egyházi hatóságok áthelyeztek egy másik gyülekezetbe. Időközben elhunyt lelkipásztor apósom, nekünk pedig a nagyszalontai gyülekezetben jelöltek ki helyet.

Igencsak nehezünkre esett útnak indulni. Ezernyi szállal kötődtünk a rokonainkhoz, a szülőföldhöz, és nem utolsósorban a gyülekezethez. Nemcsak a mi falunkban, de Szatmár megye számos gyülekezetében is léteztek a hívőknek olyan csoportjai, akikkel szoros lelki kapcsolatban voltunk, és kölcsönösen meglátogattuk egymást. Néhány lelkipásztor ráébredt, hogy népünk számára nincs más járható út, csakis a szűk ösvény, azaz a Jézusé.

Apósom hiába igyekezett meggyőzni feletteseit szolgálatunk hasznosságáról, nem folytathattuk azt ezen a vidéken, amely épphogy csak ébredezett. Az esperes kérésére a püspök áthelyezett bennünket Nagyszalontára, és nekünk mennünk kellett.

Hóesésben, egy fedetlen tehervagonban szállítottuk szegényes bútorainkat új szolgálati helyünkre. Az út azért is nehéz volt, mert első gyermekem épp mozgolódni kezdett a hasamban, ekkor ugyanis már több hónapja áldott állapotban voltam. Lakhelyül egyetlen konyhát és egy szobát kaptunk. Férjem az elemi osztályokban és a gimnáziumban kapott állást, ahol vallás- és kátéórákat tartott. Felettesünk, Ardai Aladár, a későbbi református püspök bizalmatlansága lassacskán szertefoszlott. Engedélyt adott rá, hogy gyermek- és ifjúsági bibliaórákat tartsunk. Aztán eljött az ideje a felnőtt biblia- és imaóráknak is.

Az itteni gyülekezet termékeny talajnak bizonyult az evangélium hirdetésére. Napról napra gyarapodott az ige után vágyakozók száma, és egyre többen tettek bizonyságot Jézusba vetett hitükről! Néhány köztisztviselő, miként a kommunista párt némely tagja, sőt tanügyi káderek is hitet tettek Krisztus mellett. Az egyházi gyűlések alkalmával megismerkedtünk a környékbeli lelkipásztorokkal, ezeknek egy része később személyesen hitre jutott. Itt is terjeszteni kezdtük az evangéliumi irodalmat. Egyesek ellenséges irigysége azonban itt sem hagyott nyugtot nekünk. Elkeseredett támadást indítottak ellenünk, amelynek élén a kommunista rendszerrel együttműködő lelkipásztorok álltak. A város ateista vezetői, a párt emberei ellentámadásba lendültek. A lelkipásztorok gyűlésein, a pártgyűléseken az evangélium hirdetését nyilvánosan mint egyházellenes és államellenes tevékenységet bélyegezték meg, amely kárára van a békének és a kultúrának. A napilapokban rágalmakkal teli, hazug cikkek jelentek meg. A bibliaórákra újságírókat küldtek, hogy bizonyítékokat gyűjtsenek, miszerint mi csakugyan felforgató tevékenységet folytatunk. Az is megtörtént, hogy némelyek közülük jól érezték magukat ezeken az összejöveteleken, mert eszükbe jutott a gyermekkoruk, így nem írtak többé leleplező cikkeket. Éreztem, már nem sok kell ahhoz, hogy hivatalosan lépjenek fel ellenünk. Minden lépésünket szemmel tartották a Szekuritáté besúgói. Az egyházon belüli és kívüli feljelentők egyaránt úgy értelmezték tevékenységünket, mint amely a kapitalista rendet szándékozik helyreállítani.

Mindeközben családunk egyre gyarapodott, Isten ugyanis négy gyermekkel ajándékozott meg bennünket. A lelkipásztori fizetés oly kicsi volt, hogy a hívek anyagi támogatása nélkül bizonyára a nélkülözések áldozatává váltunk volna. Természetesen ez a segítség is irigységet váltott ki azokban a lelkészekben, akik ártani akartak nekünk.

Eljött az eltüntetésünket célzó tervük megvalósításának ideje is. Egy asszonytól, akinek a férje pártvezető volt, megtudtuk, hogy hamarosan egész családunkat letartóztatják és elhurcolják. Az asszony könnyek közt esedezett, hogy meneküljünk. Isten azonban erőt adott nekünk arra, hogy helyben maradjunk, és épp mi legyünk azok, akik az asszonyt megvigasztalják és könnyeit feltartóztatják. A szolga elfuthat, ha jön a farkas, de a pásztor nem. Krisztus az életét áldozta a juhaiért. Az ő szenvedéseiből nekünk is részesülnünk kell, így hát nem menekültünk el.

1949 tavaszán a férjemért jött egy milicista, bizonyos hatósági rendeletekre hivatkozva. Letartóztatták és a nagyváradi katonai bíróságra szállították. Mivel azonban nem találtak ellene semmiféle bizonyítékot, végül szabadon engedték. Nagy volt az örömünk, amikor viszontláttuk egymást. Én négy kisgyermekkel maradtam, akikről gondoskodnom kellett; a legnagyobb még csak ötéves volt, ketten pedig ikrek.

A kör mind jobban és jobban szűkült körülöttünk. Idegen férfiak álltak lesben, ahogy annak idején Jézusra is leselkedtek. Hallgatóztak az ablakunk alatt, hátha találnak valamit, amit felhozhatnak ellenünk.

Végül a nagyváradi Szekuritáté egyenesen az irodájából vitte el a férjemet, még azt sem engedve meg neki, hogy hazajöjjön. Pisztollyal az orra előtt hadonászva próbálták rákényszeríteni, hogy hamis tanúvallomást tegyen. Megmutatták neki a hatalmas iratcsomót, amely az ellene összegyűjtött feljelentéseket tartalmazta. E második kihallgatás azzal végződött, hogy megtiltottak a férjemnek mindenféle vallásos foglalkozást a gyermekek, az ifjúság és a felnőttek körében, csak a lelkipásztori szolgálatot engedélyezték.

Istennek igéjét azonban nem lehet bilincsbe verni. A férjem élt a lehetőséggel, és a templomban hirdette tovább az igét, nehogy valaki is elvesszen.

Három és fél év szolgálat után egy szigorúan felügyelt tiltott övezetbe, egy kis falusi gyülekezetbe helyeztek, hogy szándékuk szerint elszigeteljenek, teljesen elszakítsanak hittestvéreinktől. Nehéz küzdelmek után Románia több városában és falujában is gyökeret vert a Bethánia Szövetség, amely az egyház által hivatalosan is elfogadott tevékenységet folytatott. 1948-ban, amikor a kommunisták hatalomra jutottak, felszámolták a szövetséget, így illegalitásba kényszerültünk.

Újrakezdtük az életünket egy határ menti gyülekezetben, Nyüveden (Nagyváradtól 16 kilométerre). A templom, amely addig üres volt, most ismét megtelt, mi pedig újra elkezdtünk bibliaórákat, imaórákat tartani és családokat látogatni. Minthogy a faluban nem volt orvos, a körzeti orvos megbízásából az egészségügyi szolgálatot is elláttam. Öt gyermek anyjaként gazdag tapasztalatra tettem szert ezen a téren, így a gyógyszerek mellett sok család számára az evangélium gyógyírjával is szolgálhattam. A szomszéd faluba is ellátogattam, ott is alkalmazva az orvos által előírt kezeléseket. A betegeknek felolvastam a Bibliából, és meghallgattam a panaszaikat. Nyilvánvalóan ezt a tevékenységet sem nézték jó szemmel azok, akik az evangélizációt vallásos propagandának tartották. Megint kezdetét vették a feljelentések, annak ellenére, hogy a férjem a községi néptanácson önként vállalt hivatalnoki feladatokat. Különféle felügyelőket és aktivistákat küldtek a nyakunkra. Népszerűségünk miatt a hatóságok attól féltek, hogy elvesztik a befolyásukat, a zsúfolásig telt templom pedig szálka volt a szemükben. A férjemet több ízben is beidézték a püspöki és az esperesi hivatalba, ahol fenyegetőzések közepette megpróbálták rávenni, hogy a lelkipásztori szolgálaton kívül semmilyen más tevékenységet ne folytasson. Most sem mondhattunk mást, csak amit Péter apostol mondott a nagytanács előtt: „Istennek kell inkább engedni, hogy nem az embereknek.” (ApCsel 65,9)

Ebben a gyülekezetben szültem még két gyermeket. Végül ebből a közösségből is kénytelenek voltunk elmenni. A párt emberei és a környékbeli papok felbiztattak egy börtönviselt alkoholistát, hogy torlaszolja el a templom bejáratát egy vasrúddal, hogy a gyülekezet ne részesülhessen a megváltó evangéliumban.

Az állami és az egyházi hatóságok rendelkezése értelmében újra mennünk kellett, ahogy az Ábrahámról is megíratott: „…felszedte a sátrát…”

Így kerültünk 1956 nyarán Kécre… … …

Jegyzetek

1 Román kifejezés, jelentése: ügyefogyott, együgyű.

2 1903-ban alakult meg a nemzetközi CE szövetség részeként egy missziói gyülekezet Bethánia Egylet néven, a Magyar Református Egyház hivatalos keretei között. Vezetője Szikszai Béni volt. Az egyesület a szeretetszolgálat mellett fontos feladatának tekintette az evangélizációt (azaz az evangélium hirdetését a névleges egyháztagoknak, illetve az egyházon kívülieknek). Bibliai kurzusokat tartott, amelyeken fiúkat és lányokat készített fel a különféle közösségekben való szolgálatra.

3 A magyarországi szóhasználattal ellentétben a „tészta” jelentése Erdélyben: édesség, sütemény.

Felelős kiadó Zágoni Balázs
Felelős szerkesztő Rostás-Péter Emese
Szerkesztő Szenkovics Enikő
Műszaki szerkesztő Sütő Ferenc
Borító Szabó Péter
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Koinónia Kiadó
Levél- és rendelési cím:
RO–400344 Cluj, str. Mărginaşă nr. 42
Tel/Fax: 00-40-264-450119
E-mail: office@koinonia.ro
www.koinonia.ro

ISBN 978-973-165-131-6

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence