Magyari Tivadar

Megszokás
első látásra

Szentes Zágon
fotóival

Koinónia • 2016

Magyari Tivadar: Megszokás első látásra

© Magyari Tivadar, 2014, 2015
© Szentes Zágon, 2014, 2015
© Koinónia, 2014, 2015

Elektronikus kiadás

ISBN 978 973 165 123 1

A Koinónia Könyvkiadó tagja az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének, a Magyar Gyerekkönyvkiadók Egyesülésének és a Romániai Magyar Könyves Céhnek.

Barna
rántás

Tihamér és Jóska

1970

Megszületett Jóska.

1971

Megszülettem én.

1974

Amikor először hagytak magamra a játszótéren a felnőttek, azonnal észrevettem ott az egyedüli magyar gyermeket, egy szomszédot, és kérdeztem:

– Hod hívnak?

Megharapott, gyomron vágott és bemutatkozott:

– Jócska vadok. Te mi vad?

– Tihike.

Jóska visítva kacagott:

– Te bojond vad. Ilyen hülye név nem van!

Ekkor én is jól megharaptam, mert tőle tanultam az előbb. Jóska visszaharapott, mert mindig az övé kellett hogy legyen az utolsó harapás, és megkérdezte, hogy mit jeggejictem, mert ő tojácst és kóbáct evett, én mondtam, hogy magokat és gyümöcöket, mert az egéccégec.

– Te bojond vad. Azs meg mi a pucám? Ilyen étej nem van. De ne félj, nem ütjek meg agyon.

1975

Játszottunk évekig a homokban és a növekvő szemétben, egyszer elszólta magát Jóska, hogy mi a véleménye a szüleinek az én szüleimről:

– Actat mondta édecsanám, hod ti odhon nájatok mind bojondok vadtok, cegének vadtok és éhen foktok hajni. Igazs azs, hod tégedet a vájosba vicnek szpecsiájis óvodába, ahol máj nem is vejik a gyejekeket?

Nagyon megszégyelltem magam, hogy olyan speciális óvodába járok, ahol talán már nem is verik a gyermekeket:

– De vejik, mejt josszak, és tanulunk klajinétozni és zongojázni és táncojni és nyakkendőt mekkötni és szépen udvajojni a lánoknak – mondtam a közben összegyűlt külvárosi óvodásoknak, de ahogy pislogtak ezek rám, már féltem a kiközösítéstől.

Jóska megvédett tőlük úgy, hogy kettőt szájba rúgott: a klarinét nagyon érdekelte:

– Azs meg mi a pucám?

1977

Elértem az iskoláskort, vége lett a zene-, tánc- és illemóvodának, a szüleim eldöntötték, hogy mégis a közeli külvárosi iskolába íratnak, nem lesz idejük távolabb hordozni engem, még ha tele is van ez az iskola cerányokkal. Az iskolában így Jóskával osztálytársak lettünk és jó barátok. Aki engem bántott, azt Jóska pofán vágta és leköpte. Aki Jóskát bántotta, azt én a tanító néninek beköptem.

Jóska kérdezte:

– Te, nálatok tényleg sok agyagból csinált tángyér van a falon és csomó régi büdös könyv? Nem nehéz takarítani azoktól? Nem féltek, hogy leszakad Fuszujkánú néniékhez a padlótok?

– Azok kojondi vázák – mondtam, mert én még mindig selypítettem –, éc nadon nad éjtéket képvicselnek, mejt a magyaj nép csinálta őket a saját két kezével.

Tudtam, hogy ezeket a kérdéseket nem Jóska találja ki, hanem az anyja. És azért van, mert ők, ahogy apám mondta, persze cerányok.

Ahogy nőttem, kiharcoltam otthon, hogy én is vászon tornacipőben és tréninggatyában mehessek, mint a többi gyermek, és mint Jóska is, a színházba, amikor a tanítóink oda elvittek, s ne lakkcipőben, élre vasalt pantallóban; mosatlanul és éretlenül ehessem a lopott almát, körtét, szilvát, lophassam azt a többiekkel a Palocsay-kertből.

– Mint a cerányok! De ez van – nyugodott bele apám.

1981

Ekkortájt Jóska egy nap megkérdezte:

– Igaz az, amit anyám mond, hogy nektek nincs pénzetek gázra és rántásra, és ti emiatt csak pároljátok a zöldséget, nem még főzitek meg, és nem még tesztek beléje rántást?

– Mi aztat úgy szeressük, te! Úgy egészségesebb – tudtam már, hogy nem így mondjuk, hogy „aztat” és „szeressük”, mert a tanító néni is egyszer szájba vert ezért, hogy vérzett, és kitépte egy tincs hajamat. De most Jóska nyelvén akartam beszélni.

– Hogy a pucámba lehet aztat úgy megenni? Semmi íze nekije!

– Nem tudom, hogy a pucámba! – és könnyes szemmel fordultam el. Fájdalomig szorítottam ajkaim össze, és görcsbe húztam az arcom húsait: így tanulnak meg a fiúk nem sírni. Jóska csodálkozva nézett a hátam mögül, sokáig. Oldalamhoz került, bal kézzel átölelt, és oldalról a másik kezét vadul orrom alá nyomta kézfogásra, békülésre, és kacagott, csak azért, hogy kacagjak én is. Sárosra kentem koszos kezemmel a könnyeket az arcomon (éppen gilisztát nyuvasztottunk), és kezet fogtam vele, hagytam, hogy szorítsa, ahogy szokta, amíg fáj, és sáros, könnyes vigyorral bólintottam, hogy jó, jó, na, most már fáj, elengedheti.

1982

– Te, Tihi, neked nincsen egy másik neved is, tartalékba’. Mint nekem, a Jóska mellett az van, hogy Jancsi. Azt mondta a pap bácsi, hogy az a védőszentem neve.

– Ne hülyéskedj! Jancsinak hívják a védőszented?

1984

Jóska:

– Nálatok milyen zene szokott szólni?

– Mindenféle. Miért?

– Mert apám mondta, hogy nálatok mindig olyan zene megy, mintha valaki meghalt volna.

– Mentek ti a picsába!

1985

Nyolcadik végén piszikológia szakos elméleti középiskolába készültem felvételizni, és volt egy nap, amikor nem lehetett tovább halogatni: Jóskának is meg kellett ezt mondani. Mert kérdezte, hogy melyik iskolába „adok”. Románból fordította, és a románok nem „felvételiznek”, hanem „adnak” valamilyen iskolába.

– Hova adsz? Az meg mi a pulám, hogy piszikológia?

Nagyon egyszerű választ adtam:

– Öööö. Mér?

– Csak kérdezem. Akkor az valami politikáról szól, nem?

Közeledett a beiratkozás, a felvételi, a kommunista rendszer közepén nehéz volt bejutni elméleti középiskolába, kevés hely volt, főleg ilyen piszikológó-valamire.

– De te tényleg oda fogsz adni, vagy csak hülyeségből mondod? – kérdezte Jóska, és azt is, hogy miután elvégeztem majd azt az iskolát, mi a pulájából fogok megélni?

1987

Jóska közben egy másik városba ment szakközépiskolába, trolibusz-bádogoló mesterséget tanult. Óriási, modern iskola volt, a két megye számára képeztek ott sok ezer trolibuszbádogost. Hasonló ilyen iskola csak alig nyolc-tíz volt az országban.

Én akkoriban egy évig együtt jártam az egyik húgával (sok húga van neki).

Hallottam a fürdőszobából maszturbálás közben, hogy szüleim ezt megbeszélik:

– Ó, azért rendes kislány – vigasztalta anyám magát és apámat.

– Hát igen, csak azért elég cerányok! De ez van.

Jóska megkérdezte az elején négyszemközt, ahogy igazi barátok között szokás:

– Te, Tihamér! Szűz volt a testvérem?

– Igen – hazudtam.

– És nehéz volt elvenni nekije?

– Igen – hazudtam.

1989

Persze érettségi után nem volt miből megélni, nem volt lehetőség a piszikológia területén elhelyezkedni, pláné magyarként. Ezért a középiskola után időt akartam nyerni, és beiratkoztam az egyetemre, a piszikológia-angol szakra, ahol majd hiperszkedaszticitást és hiposzkedaszticitást, illetve tudományos szocializmust lehetett tanulni. De először felvételizni kellett, bejutni, aztán sikeres felvételi után elmenni katonának, és utána kezdeni a tanulást, mert akkor ez volt a rendszer.

Készültem a felvételire. Közben szégyelltem, hogy hülye nevű egyetemre akarok menni, de nem volt visszaút. Szerencsére Jóska már katona volt, nem volt otthon, nem kellett neki elmagyarázni, hogy miféle egyetemre megyek.

Felvételi előtt pár nappal sorban álltam egy üzlet előtt kora hajnaltól, és hát megszólalt mögöttem Jóska, akkor állt be ő is a sorba. Ott vártuk, hogy nyisson reggel tízkor a bolt: fejes gyufáért és száz százalékos vécépapírért álltunk órák óta. Akkor megszólalt mögöttem a sorban az én jó barátom. Nagy öröm gyűlt a két karomba, és boldogan döngettük egymás hátát, kurjantottunk, mindenki minket nézett, két felnőtt gyermeket. Elintézte a jövendő apósa, hogy heveny lúdtalp miatt leszereljék. A heveny lúdtalp ritka betegség volt, annak idején Jóskának volt ilyen egyedül az országban, s e ritka betegség kórismézése nem volt könnyű: másfél borjú árába került a leendő apósnak. De Jóska jó parti volt, tetszett a barátnője apjának, már kelendő szakember, és akkoriban csak úgy kapkodtak a szocialista nagyvállalatok a jó trolibuszbádogosért.

– Tihamér, hogy a pulámba is hívják aztat az egyetemet, ahova te mostan adsz? Mindenki büszke rád az egész uccában!

Mondtam pirulva, hogy mi az az egyetemi szak: piszikológia-angol. Szerencsére más is eszébe jutott:

– Jaj, te! Most jut az eszembe. Hogy hívják aztat a csajt, akivel apám látott kézen fogva? Le vagyok maradva valamiről?

– Erzsibiri. Nemrég állt le velem.

Akkor így mondtuk: „leállt velem.” Megfigyeltem, hogy ma már így mondják: „összejöttünk”.

– Megbasztad már?

– Jóska, hülye, csendesebben! Mindenki hallja itt, gyerekek is, öregek is. Nem tudod másképpen megbeszélni eztet?

– Na jó: betetted már nekije a malacot? Te, az meg mi az az egyetem, ahova adsz? Az valami politikai megin’, nem?

Füllentettem neki, hogy tudja a pulám, mi az, de felvételizek, mert ha bejutok, akkor csak kilenc hónapra visznek katonának, ha nem, akkor sokkal több időre visznek. Nekem meg nincs olyan barátnőm, akinek olyan bennfentes apja van, hogy megengedheti magának, hogy borjúhússal feketézzen, és hogy másfél borjúval „elintézze” a katonaságot.

– Tényleg, na: betetted már nekije a malacodat? Milyen volt? Hangosan csinálja? És utána, ha elvégezted aztat az egyetemet, mondjad, mi a pulámból fogsz megélni?

Felvettek az egyetemre, de a tanulás megkezdése előtt kilenc hónapig katona voltam. Ott a kiképző tisztek kérdezték meg, hogy mi a pulájuk az a piszikológia szak, ahova én fogok egyetemre járni, aztán úgy döntöttek, hogy ez valami politikai dolog lehet, gyanakodva néztek, de azontúl nekem kellett felolvasni az újságot azoknak a katonáknak, akik csak nemrég érettségiztek, és ezért még nem tudtak olvasni.

Aztán decemberben megváltozott minden. Összegyűjtöttek bennünket a tisztek, és mondták, hogy megtámadták az országot, vagy a huligánok vagy az oroszok vagy a jugoszlávok vagy a magyarok. Egy merészebb tiszt később informálisan, cigaretta mellett súgva mondta nekünk, hogy a Szabad Európa bemondta, hogy egy magyarról van szó, egy pásztor, Temesváron.

Megparancsolták, hogy készüljünk fel lelkileg arra, hogy riadó lesz. Este nem is engedtek lefeküdni: hogyha riadó lesz, halljuk. Sepregetni kellett reggelig a folyosókat, az udvart, megállás nélkül. És fehérre meszelni a fák tövét és a járdaszegélyt: mikor valami fontos esemény következett, mindig ezt csináltuk, ennél többet a tisztek sem tudtak kitalálni.

Reggel összegyűjtöttek ismét, és mondták, hogy amíg sepregettünk, győzött a forradalom. Egy cigi mellett informálisan suttogva mondták, hogy készüljünk fel lelkileg akár arra is, hogy ezentúl őket uraknak kell szólítani, de még nem lehet tudni, hogy merre mennek a dolgok, ezért további konkrét felső parancsig átmenetileg még elvtársak maradnak.

Hát, ahogy ott álltunk összegyűlve, bent az épületben a tévé ellenséget jelentett, pont a kaszárnyánk körül, és a parancsnokok harci állásokba vezényeltek bennünket. Kinyitottuk az ablakokat és lőttünk összevissza, hogy a szomszéd házakban az emberek alig hallották tőlünk a tévét. Ahogy ilyenkor előbb-utóbb lenni szokott, egyszer csak valakik visszalőttek ránk, mi pedig egymást lökdösve rémülten bújtunk be az ágyak alá, és ott szartuk össze magunkat félelmünkben. A tisztek ezt látva ordítoztak, hogy így a pulájuk, úgy a pulájuk, és hogy azonnal ki az ágyak alól. Erre semmi. Akkor az egyikük pisztollyal a levegőbe lőtt. Eszünkbe jutott, hogy hoppá, most, hogy majdnem háború van, nincs elbújás a harc elől, mert a parancsnoknak joga van lelőni bárkit a harc megtagadása miatt. Ijedten bújtunk ki az ágyak alól. Így aztán lett hely az ágyak alatt, és – újra belőtt valaki – a tisztek bújtak be rémülten oda.

Napokig nem aludtunk, alig ettünk, csak bújtunk az ágyak alá, asztal alá, szekrény alá, és néha a tévé mondta, hogy hova kell menni, hova kell lőni, akkor kivittek a bokrok tövébe, ott szórványosan lövöldöztünk, erre, arra. Néha cipelő katonák mentek előttünk, annyit lehetett látni, hogy valakit lelógó kézzel, lábbal cipelnek: küldik haza eltemetni.

– Itt fogunk megdögleni egy olyan kurva polgárháborúban, amiben mindenki ugyanazon az oldalon harcol! A jó pulámba bele! – mondtam Spiridon nevű katonatársamnak, és sirattuk elesett barátainkat. Sárosra kentem koszos kezemmel a könnyeket az arcomon. Akkor meg is bámultam pár pillanatig a két könnysáros kezem, néztem, hogy milyen nagy lett, megnőtt a kezem az utóbbi években, amióta utoljára engedtem meg magamnak, hogy sírjak. Tudtam ilyeneket mondani vagy gondolni, mert piszikológia-angol szakos voltam.

1990

Nyáron már szabad voltam, egy nap Jóska felhívott telefonon.

– Te, Tihamér, te tanult ember vagy. Most mi a pulám van Kuvaitban (vagy hol)? Mert azt mondják, hogy azótától drágul a benzin, amiótától valami van Kuvaitban.

– Elfoglalták Kuvaitot az irakiak, és Amerika közbe akar lépni. Erről a vidékről jön az a sok olaj, most persze fennakadás lesz, azért drágul a benzin.

Jóska sejtette már azelőtt, hogy valami hülye politika van ebben is, és végül megkérdezte, hogy nem érdekelne az apósától egy fél bornyú.

– Nem.

1999

Jóska közben megnősült, temérdek gyermeke lett, ott lakott továbbra is a szüleivel, húgaival, nővéreivel. Húsvétkor mindig meglátogattam a családját, de ő általában nem volt otthon, hiszen százhetvennyolc helyre járt locsolni a Hóstátban, listával a kezében. Én mentem megöntözni a feleségét, a húgait, nővéreit, az anyját, a nagyanyját és a mámit, aki a dédmama vagy az ükmama volt. A mámi mindig a nappali szoba közepén ült a dunatévékészülék mellett, mert neki már nem kellett menni sehova, nem kellett jönni sehonnan, a szoba szélein meg nagy volt a körforgalom. Tizenkét éve érkezett a konyha felől ide, azóta itt ült a dunatévékészülék mellett, azt kapcsolgatta. A család többi tagjának még sok-sok tévéje volt, egész nap működtek, a többi szobában és a fürdőszobákban. A mámi nem beszélt sokat, csak akkor szólalt meg, amikor túl sokáig hagyták nyitva a bejárati ajtót.

– Hideg van! Megcsap engemet a hideg, és aztán temethettek! Gyerekek, hiányzik nektek mostan egy temetés?

Jóskának az a húga is, akivel hajdanán együtt jártunk, közben férjhez ment, de ő is ott lakott, második gyermekét várva elérte a másfél mázsát. Elmondtam azt a szellemes verset, amit csak náluk szoktam és ők nagyon szerették, miszerint zöld erdőben jártam, de bihalybornyút láttam, meg akart dögleni: meg szabad öntözni?

– Jaj, köszönjük, köszönjük, Elemér! – kiáltották ilyenkor kórusban a nagydarab asszonyok, és ahogy ott ültek körben a szobában, én arra gondoltam, hogy a húgnak jutnak-e még eszébe a virágaim, a neki írt verseim, a szeretkezéseink, a kedvenc zöld pulóverem, amit ráadtam, térdéig ért, amikor dideregve sétáltunk a Házsongárdi temetőben, csak úgy céltalanul.

Közben mondtam nekik, hogy én nem vagyok Elemér.

– Bocsánat, de én igazából Tihamér vagyok.

– Bocsánat, bocsánat! Ti-ha-mér! Há’ persze! Mindig elfelejcsük.

Egy korábbi húsvétkor kérdezték, hogy – juj! – hát nem rokonom véletlenül az az Olivér, akit a Dunatévében, a kívánságműsorban láttak énekelve sírni?

– Ó, nem rokonom. És teccik tudni, én nem is vagyok Olivér, hanem Tihamér.

– Bocsánat, bocsánat. Ti-ha-mér! Há persze! Jaj, magának csak ez az egy neve van? Nincs egy másik is?

Ott volt az egyik román vejük (van egy csomó román vejük, de ezt ők szerintem nem vették még észre), középtávfűtő mérnök, aki azonnal kedvesen megkérdezte románul, hogy a Tihamérnek mi is a román megfelelője.

– Tihumirolionean – mondtam neki hosszan, hogy a hülye mokány ne tudja megjegyezni.

És mentem volna tovább – további kellemes ünnepeket, szia, kezicsókolom, lárévédéré –, nehogy érkezzen Jóska, és megkérdezze, hogy még mindig arra a hülye egyetemre járok (mert oda jártam, és akkor már a doktori iskolában voltam, piszikológia szakon).

Ekkor megszólalt a húga, ölében egy csokimaszatos, gyönyörű román gyermekkel, és ahogy megszólalt, szája sarkában az emlékbeli, puszilnivaló mosollyal, már nem tűnt százötven kilónak, csak száznak:

– Tihi mindig jó fej, rendes srác volt.

Itt tartott egy szünetet, és mindenki mosolygott.

– Elvitt egyszer a Házsongárdi temetőbe, és megnéztük Szilágyi Domokos sírját. Volt egy olajzöld pulóvere, darázsfészek-mintás kötéssel. Aztat levetette és rám adta, hogy ne még fázzak.

Bólintottam, próbáltam beállítani egy szégyenlős mosolyt, hogy igen, úgy volt. Később, már az utcán, arra gondoltam, hogy háromszorosan tévedtem. Először is tévedtem, hogy azt hittem, nem emlékszik a temetői sétára, de ő emlékezett. Másodszor tévedtem azzal, hogy én nem emlékeztem arra, hogy Szilágyi Domokos sírjánál is jártunk volna, ő igen. (Bosszantott így utólag ez is, hogy éppen ezt csináltam a temetőben: mert közhely lett közben, de akkor is talán már az volt, Szilágyi Domokos sírját nézegetni és egymásnak mutatni.) És harmadszor tévedtem, mert én nem is tudtam, hogy az a pulóver darázsfészek-mintás volt, ilyenről nem is hallottam soha, és azt se, hogy az a zöld, az olajzöld volt.

Érkezett Jóska, örültünk egymásnak, megdöngettük egymás tüdejét, gyomorszájon vágott, én nem tudtam őt, mert az ő gyomrának már rég nem volt szája.

– Te azótától még mindig arra a politikai egyetemre jársz, vagy mi a pulámnak is hívják aztat?

Szerencsére megszólalt a mámi a dunatévékészülék mellett:

– Csukjátok be az ajtót, fiam. Kell nektek egy temetés rögtön húsvét után?

Úgyhogy nem kellett válaszolni Jóskának, de úgyis locsolni jött haza, a húgai, anyja, nagyanyja és a mámi felé fordult, és elmondott egy hosszú verset, ami arról szólt, hogy a nadrágjába’ locsoló van, hehehe, nincsen benne soha dugó, hehehe, hogyha aztat elővenné, hehehe, nagy röhögés lenne akkor, hehehe. Az asszonyok dőltek ide, oda, rezgett a kacagástól az üveges szekrény, benne a sok giccs, ami csillogott a húsvéti nagytakarítástól.

Panaszolta nekem Jóska, miután összelevendulázta az asszonyokat:

– Az éjjel kettőig kerestem egy öntözőverset az interneten, a végin eztet találtam, de megérte, a pulámba bele! És te máskülönben hogy még vagy? Még mindig arra a politikai egyetemre jársz? És nem még nősülsz meg? Te! Nem fogsz soha meghízni?

– De.

– Szóljál, ha kell egy fél bornyú: az apósom szerzi, félárban.

2001

Jóska egy őszi estén felhívott.

– Te, Tihamér, te tanult ember vagy: mi a pulám van Afganisztánban má’ megin’?

– Az amerikaiak el akarják foglalni Afganisztánt. Erre gondolsz?

– De mi a pulám kell nekik onnan? Azok csórók! Régebben, amikor voltak a törökök és a tatárok, te, azok okosabbak voltak, mer’ kerestek maguknak egy jó gazdag országot, mint amilyen Románia vagy Magyarország volt, és aztat foglalták el. Megin’ jól megdrágították a benzint, mondják, hogy Afganisztánban valami van, azért. Na jó, köszi szépen. Máskülönben hogy még vagy? Te! Nem kell neked, vagy nem még tudsz valakit, akinek kellene egy fél bornyú? Az apósom szerzi ár alatt, és fel is vágja félbe az egész darab bornyúkat. Aztat a hártyát is leveszi neked a bornyú seggiről, te csak meg kell főzzed. Neked felvágja ingyen, ha én mondom nekije.

– Nem kell, Jóska. Mi a pulámat kezdjek egy fél borjúval?

2013

Úgy nézett ki, hogy Szíriát bombázni fogják az amerikaiak, és felhívtam rég nem látott barátomat, Jóskát, akinek már saját, jól menő vállalkozása volt, modern, szilikonozott trolibusz-oldalakat forgalmazott, mindenféle színben.

– Te, Jóska, idejében akartam szólni: kéne tankolj.

– Jaj, köszi szépen, jó, hogy szóltál, mert éppen üres az összes kocsim, a pulámba bele. Most meg mi van má’ megin’?

– Szíria. Na. Nem biztos, de nem lehet tudni.

– Te, másoknak is szólhatok?

– Igen, add tovább.

– Figyelj! Ne tedd még le! Nem kell véletlenül, bazmeg, egy fél bornyú?

– De igen, mert tudod, mondtam már neked, keresztelő jön. És kell egy keresztapa, keresztanya. Vállaljátok?

– El van intézve. Te! Mindig te voltál a legjobb barátom. Köszönöm, hogy ránk gondoltál. Milyen névre keresztelitek a kissrácot?

– Két neve lesz: József és Tihamér.

Fele se
elefánt

Egy hétig tartó szerelem

Ültünk a padon az első találkán, reményeim szerint elég messze elvezető beszélgetés alakulgatott, én megkérdeztem a lányt: az apja mivel foglalkozik.

– Technikus. A tiéd?

– Az enyém is.

– Az enyém középtechnikus.

– Az enyém is, te! – s mintha a meglepő egybeesés jó játék lenne, vidáman adtam egy gyorspuszit az arcára, utána zavartan mondtam, hogy „bocs”, mert félénk fiú akartam lenni: ez a módszer messze elvezetett sok más lánynál azelőtt.

Mondta a lány:

– Apu egy nagy multinacionális műszerészetnél középtechnikus.

Na, az enyém is középtechnikus egy nagy multinacionális műszerészetnél, és kérdeztem, hogy az édesanyja meg micsoda?

– Megbízható humán erőforrás, a hármasban.

– Az enyém is, te, annyi különbséggel, hogy az enyém a kettesben.

Kacagott a lány, én az ekkora társadalmi azonosság miatt örültem, és, mint Bródy Jánosnak abban a dalszövegében, már az járt a fejemben, de szép kismama lesz a lány.

Reggelig és másnap estig ugyanazon a padon találgattuk, hogy még mi lehet azonos a családunkban, és én mindegyik egybeesésre adtam a füle mögé egy-egy puszit. Olvastam egyszer egy nagy szexuális könyvben, hogy ott van valahol az egyik erogén zónája a lányoknak, a tarkójuknál, ott finoman megharapod, és onnan a gerincoszlop elvezeti az erogéneket mindenfelé a testbe, a végállomásig.

Elég sok azonosság volt. Kiderült, hogy ők is református ateisták, mint mi. Ők is most cserélték le a színes tévéjüket egy még színesebbre, akárcsak mi. Szintén szeretik a krumplit. Nekik is van kanári madaruk, mint nekünk zebrapintyünk. Ezen, hogy nekünk ugyanolyan zebrapintyünk van, mint nekik kanárijuk, egy ideig elszórakoztunk, aztán másnap, hogy a játék folytatódjék, egyikünk rákérdezett, hogy a nagyapád mi volt?

– Most nyugdíjas.

– Azelőtt?

– Hát… áldozat volt. Mesélte sokszor. A te nagytatád?

– Hopp! Az enyém is áldozat volt!

Kacagott. Finoman megharaptam a nyakát, három és fél másodpercig tartva a fogaim között a bőrét, a lány alig hallhatóan súgta, hogy még, ez jó volt, és akkor még egyszer megharaptam. Elég volt a nagyapák történelméből, átváltottunk nonverbális kommunikációra, ami oda vezetett, hogy ott csókolóztunk másnap délig, és akkor komoly témát keresve megkérdeztem, hogy mikor volt áldozat a nagyapja, mert hátha együtt voltak áldozatok az én nagyapámmal – és akkor: „nahát, milyen kicsi a világ”! És ennek a kicsi világnak az örömére játékosan odabújok hozzá. És illatán belül kerülök, haján belül, bőrén belül.

Gondolkozott, hogy, hát – mikor is? – az ő nagyapja – igen! – ötvenháromban volt áldozat. Úgy meséli, hogy ötvenháromban.

Tenyeremre állítottam a lányt. Úgy tartottam a tenyeremen, ott állt, s még erősebb szexuális izgalmat éreztem, mint addig, mert ez már attól volt, hogy arra gondoltam, hogy né, milyen izmos fiú vagyok, így meg bírok tartani a tenyeremen egy lányt, né, nem esik le.

Felkacagtam, hogy na, ez az egy nem talál: mert az én nagyapám negyvenháromban volt éppen áldozat, míg a tiéd ötvenháromban. De a többi passzol.

Elmentünk a moziba, színházba, cirkuszba, állatkertbe és a növénykertbe, visszaültünk a padra.

Kérdem tőle, hát akkor, negyvenháromban, amikor az én nagyapám áldozat volt, a te nagyapád még mi volt, merthogy ő csak ötvenháromban lett áldozat.

– Mindenféle. Tudod, hogy volt annak idején. De azt mesélik, hogy negyvenháromban ő éppen szerv volt.

– Hát az én nagyapám is volt szerv! Ez is talál, te! Annyi, hogy ő később dolgozott a szervek között: ötvenháromban.

– Lovacskám, a te nagyapád szerv volt ötvenháromban? Akkor miért mondtad, hogy a nagyapád áldozat volt?

– Áldozat negyvenháromban volt. Mert negyvenháromban még áldozat volt, ötvenháromban már szerv lett. Érted, cumi?

– Na, várj egy kicsit – a lány leugrott a tenyeremről, hogy jobban magyarázzon. – Azok ott negyvenháromban nem voltak áldozatok, lovacska! Az mese. Akkor nem voltak áldozatok, abban az időben, azok tiszta, rendes idők voltak. Áldozat az én nagyapám volt ötvenháromban. A tiéd – sajnálom! – szerv volt.

– Szerv a tiéd volt, cumika, és pont akkor, amikor az enyém áldozat: negyvenháromban. Ami viszont azt illeti, ötvenháromban nem lehetett áldozat a te nagyapád. Az mese. Mert akkor nem voltak már áldozatok, igazságos és emberarcú világ volt akkor már, te is tudod, cumi.

– Negyvenhármat nem lehet egy lapon emlegetni ötvenhárommal, lovacska, ne haragudj! Az teljesen más volt.

– Ötvenhármat nem lehet egy lapon emlegetni! Ötvenháromban miért lett volna áldozat a te nagytatád?

– Pedig áldozat volt. Nagyapámnak ott maradt a fél veséje, fél szeme. Úgy verték. Ez nem vicc, lovacska.

– Az enyémet is verték. Neki is a veséje és szeme. És mi?! Hát mondtam én, hogy vicc?

– Nem mondtad, azt viszont mondtad, hogy áldozat volt. Közben kiderült, hogy szerv volt. Áldozatok mi voltunk, kedves lovacska, nem ti. Ti szervek voltatok.

– Egy jó lófaszt, cumi, drága! Hogy mondhatsz ilyent? Te mondtad, hogy ti már negyvenháromban szervek voltatok. Amikor mi áldozatok voltunk: pont akkor voltatok ti szervek. Mi az áldozatok, ti a tettesek.

– Fordítva, lovacska, fordítva. Elkeserítő vagy. Ti voltatok a tettesek. Sajnálom, nem akarlak megbántani, na, de ez van. Beszéljünk inkább másról.

Hallgattunk ott másnapig, fogtuk a hideg miatt mozdulatlanul, simogatlanul, egymás kezét.

– Lovacskám, én nagyon szeretem a nagyapámat. Nem tudom, mit mondok majd neki, ha kiderülne, hogy ti szervek vagytok. Egyetlen unokája vagyok, tudod. Elindul a fantáziája, tudod, milyenek az öregek, és arra kezd majd gondolni, hogy miféle lesz majd a dédunokája: hogy a dédunokája már nem lehet áldozat, mint mi, hanem az már szerv lesz – tettes lesz, mint ti. Ez fájna neki. És talán nekem is. Mit mondok neki?

Még egy ideig fogta a kezem, aztán én azzal az ürüggyel, hogy rágyújtok, ő azzal, hogy matat valamit a hülye hátizsákjában, elengedtük egymást.

– Hazakísérlek – mondtam jólnevelten és tárgyilagosan. Még kézenfogva indultunk, útközben elengedte a kezem, mintha úgy könnyebben tudnánk menni, tényleg könnyebben is lehet úgy haladni, én meg nem kerestem az óvatlan pillanatot, amikor véletlenül összeér a kezünk, és újra megfogom, aztán a házuk előtt csukott szájú szájpuszi után mondtuk egymásnak szinte egyszerre, s ezen még el is mosolyodtunk bágyadtan, hogy holnap ne találkozzunk, mert más dolgunk van, aztán majd meglátjuk.

Kulturális
különbségek
az ágyban

Tornyot raktam

A városnapi rendezvények ide-oda sodorták a piros arcú, fehér hajú embert, közben nézte a szamárfüles programfüzetet, bement az irodalmi kávézóba, mert ott is történt valami a városnapok keretében, bent ültek már más kíváncsi városnaposok, akik hallottak az irodalmi kávézóról, nem jártak még benne, mert év közben délelőtt dolgoztak, délután dolgoztak, éjjel aludtak vagy szintén dolgoztak. És ott voltak a bennszülöttek, az irodalmi kávéház lakói, az irodalmárok. Az egyik fiatal költő mikrofont kapott, és olvasott verseiből:

hátul nyíló alkalom
mindent elbír odakint
mindenkit
minden kínt
származik a malom
ám szisztéma jön
pedig
csak leíró majom,
hogy
én Zsiráf vagyok
Edit
pedig alkalom

A költő letette a mikrofont, becsukta a könyvet, amiből olvasott, a piros arcú és fehér hajú ember nyújtotta a nyakát, jobban lásson az előtte ülők felett, ennek a hülyegyereknek nem lehet még saját könyve, fiatal ehhez. Egyelőre nem lehet tudni, mi történik itt. Vagyis ez még nem az, amit a műsorfüzet ír, ezután jönnek fekete zakós színészek és szavalnak szép verseket. Ünnep van ma, a város napja, ezért biztos el fogják mondani azt a verset is, hogy Tornyot raktam – az biztos! Az a vers, amiben egy nagyon hideg tél üvöltözik kint a szabadban, amilyen régen volt falun, de bent a konyhában jó meleg van, és ott a kisfiú tengeriből felépít egy nagy tornyot, ami végül nem fér be már a házba, és akkor a babonás, kurta nyakú, bozontos nagyapja leborítja a tornyot, amit a gyerek nagy nehezen felrakott. A gyerek először meg akarja ölni a nagyapját, de nem teszi meg, végül csak sírni fog, mert a nagyapja se azért csinálta, hanem azért, hogy már most szoktassa hozzá a székely gyereket, hogy amikor megnő, akkor is itt nálunk az lesz, hogy jönnek ezek és egy legyintéssel lebontják a tornyot, és a tornyot soha nem engedik ezek betetőzni, onnan esik le mindenki, amikor majd eljön az ideje, hogy meghaljon: apó is, a gyerek is egy tető nélküli torony fenti részéről fognak leesni a zord halálnak az ölébe – ennek ellenére csak akkor szabad sírni valami miatt, ha annak nem tudsz megint nekifogni.

Elöl a felolvasás folytatódott, egy másik szakállas gyerek kapta meg a mikrofont, kinyitott egy könyvet, olvasta:

Kiránduló engedmények
Márta ott van
Levagyok
Átalakult hideg répa
Záróra volt:
Bekapott.

A piros arcú, fehér hajú ember várta, hogy a közönség reagálni fog, fejet csóválni, szisszenni, de semmi nem jött ki a közönségből, nyakát nyújtogatta a közönség, lássa azt a taknyost, a költőt, aki olvasta:

Margit melle mellettem,
Megtehettem megettem
Reménytelen remek telek,
Remény veszve meg lett veszve:
Nincs elveszve.

A piros arcú, fehér hajú ember egyet pöffent a szájával úgy, hogy a közelben levők is jól hallják: lefitymáló kacagást fojtott éppen el. Biztos ez csak valakik hülye vicce, ezután jönnek a fehér inges, zakós színészek és a szép versek. Mondta csendesen jobbra és balra a legközelebb levőknek:

– Kérem, én világéletemben földrajztanár voltam. Földrajz. Magyar aligazgató is egy ideig, a négyes számúban.

Olvasták sorra a verseiket azok a szakállas gyerekek, a piros arcú, fehér hajú ráncolt, hunyorgott, mintha azt hallotta volna, az egyik felolvasásban ilyent mondtak: „Zitát pedig megdugtam, márpedig, márpedig”. Nem hitte, hogy ez lenne abban a hülye versben, rosszul hallotta, inkább az lehetett: „megtudtam”, hát persze. Fél perc múltán hallotta egy másik költőtől azt, hogy ragozza: „gecim, gecid, gecije”, akkor nem mert a többiekre nézni, mert nem tudta eldönteni, hogy milyen arcot kell vágni, ha ilyen szavakat hall az ember. Ki akart menni a széksorból, lassan felemelkedett, maradt is volna, hátha jönnek a szép versek. Hátulról valaki, egy hülyegyerekszemüveges fiúcskaférfi nagyon udvariasan, csendesen szólt, finoman megérintve a karját, hogy miért nem tetszik leülni, nyugodtan üljön le, így, ha félig állni, félig ülni tetszik, nem látjuk a fiatal költőt, aki felolvas.

Ráncolva nézett a körötte ülőkre – miért mondanak ilyeneket ezekre a taknyos hülyékre, hogy „fiatal költő”?

Egy mezítlábas, szőrös gyerek elég hosszú versét olvasta fel immár, annak a közepén volt egy politikai fordulat:

Ratifikált zsinórbábu,
Három, három, három, négy
A hétszögletes: balkevés –
Hullámzik a cefremacska,
Megmaradt a bélegér!

Taps tört ki, a piros-fehér földrajztanár nézett körül, kiáltotta, de a tapsban nem hallatszott:

– Hát, hohó, miért tetszenek tapsolni? Nem tetszettek hallani, hogy mekkora szamárság?

A hallgatóság a végén ráérzett arra, amit a költő kerek-perec megmondott, hogy igenis, van remény: megmaradt a bélegér.

– Hé, hé! Mi az a bél egér? Marhaságokat ne tessék!

Odament egy zsírosbarna szervező, csendesen mondta neki, nem baj, ha felszólal és ki tetszik fejezni magát, de most kicsit halkabban, mert tart a felolvasás, a bélegér egy allegorikus állat vagy valami egyéb, amit tetszik akarni.

– Tudom ezeket én is, hogy bél egér, meg retek macska: egy életen át voltam földrajztanár!

Egy piros hajú vénasszony ült mellette, aki nagyon tapsolt, pedig látszott, hogy nem bennszülött itt, nem ezek közül való, normálisnak kéne lennie.

– Minek teszik úgy tapsolni, na, kezicsókolom?

A piros hajú vénasszony éppen csak ránézett, de nagyon kedves hangú vénasszony volt:

– Jó napot kívánok. Azért tapsolok, kérem szépen, mert ez a fiatalember a megmaradásról írt. Üljön le nyugodtan, ne siessen, lesz még versfelolvasás.

– Én nem Mucsáról jöttem, én, ugye, egész álló életemben földrajztanár voltam. Pontosan ismerem a dolgokat.

Új költők jöttek kezükben saját kötetükkel, aztán kiállt valaki sörösbádoggal a kezében, akit külföldi professzorként konferált fel a műsorvezető, külföldi professzor, aki innen elszármazott, a mi irodalmunkat tolmácsolja máshol, mezítlábas az is, szakállas, kopasz, kicsit már szürkülten és kicsit már megrakott pofával.

A piros arcú, fehér hajú ember kiáltott egyet:

– Na, ne vicceljenek: ez professzor?! Legfennebb külföldi, de nem professzor! – félhangos lett csak a kiáltás, mint amikor valaki azt álmodja, hogy ellenfelére bátran ráüvölt, de az éppen mellette alvó családtag annyit hall, hogy ő álmában motyog.

Rászóltak a közelben ülő nézők, miért tetszik motyogni, nem halljuk a fiatal költőket és a külföldi professzort.

– Tudom, milyen egy professzor: én majdnem negyven évig tanítottam a földrajzot itt és máshol. Ezek itt a városnapok, kérem. Ünnepi évforduló van, mert nyolcszáznyolcvan éve nyilvánította a király a saját városának ezt a helyet.

Miért nevezik ezeket „fiatal költőnek”, ezeket a lökött majmokat, költőnek és professzornak, mi az, hogy minden további nélkül elfogadják azt a nevet, amit ezek itt magukra mondanak. Megfordult a hátsó sorok felé, és elkiáltotta magát a piros-fehér ember:

– Miért tetszik itt a görényt plüssmacinak titulálni?

Éppen csak rápillantottak többen, egyetlen másodpercre, figyelték tovább a külföldi professzort. Rájött, hogy se a plüssmacit, se a görényt nem tudja a közönség elhelyezni a kontextusban, csak úgy, ha őt bolondnak vagy részegnek vagy nacionalistának könyvelik el, és rá se pillantanak többé. Mellette a piros hajú kedves vénasszony se nézett rá, de legalább mondott valamit neki:

– Hallgasson már, kérem!

A professzor ott elöl viccesen méltatta az új költőket, azok folyton felnyerítettek, a professzor, amint beszélt, saját agyműködése ritmusára rángatta a csontos vállát elnyűtt trikója alatt, a fehér trikó mindenféle reklámfelirattal szürkén lötyögött rajta, kezében a rángatásra a sörösbádogban locsogott a csíki sör, mondta, hogy ez az új költőgeneráció immár, ha jól számolja, a negyedik metahulláma az erdélyi költészetnek, visszanyúl részben a gyökerekhez, részben dinamikába fog, sőt belenyúl abba, és nem csak belenyúl, hanem, lám, tud is vele valamit kezdeni. Aquinói Szent Tamás, Berzsenyi és Herczegi – és a többi – egyaránt visszakereshető a versekben, tessék csak megnézni, és a professzor még két-három vállrángatós tézis után leült, belenyalt a sörébe, akkor újabb költő kezdett a felolvasásba:

Gombnyomásra Marizsuzsi,
nem éri meg egyedül:
Marizsuzsi, nyuszifülem
szappanozd.

A piros arcú, fehér hajú belekiáltott, hogy „kuss”, az ifjú költő fel se pillantott, olvasta a következő négysorost:

Riasztásnak minden dolga
Nem tudni, hogy merre lép,
Várhatsz ötöt, alhatsz benne,
Folyik, folyik, nem volt rég.

Következtek a hozzászólások. A piros arcú, fehér hajú maradt, hogy lássa, mit lehet ezután mondani, reméli, lesz, aki kiosztja ezeknek. Utána felgyúlnak a villanyok, jó erős villanykörték, zsemlearcú, szép színészek bejönnek majd, kezdődhet a szavalás. Bejön a nagy, sárga fénybe a ropogós színész, megáll egyenesen, szembenéz, már maga az szép rajta, ahogy ott áll, hogy megvárja, hogy véget érjen az utolsó székroppanás és krákogás, még áll egy kicsit a csendben, és mély orgánummal szólal meg, mondja a vers költőjének a nevét – utána egy pici szünetet tart, s csak akkor mondja a vers címét is, így né:

– Horváth István – és akkor, a pici szünet után: – Tornyot raktam.

A főkonzul jött be, beszélt, a Magyar Köztársaság nevében gratulált a fiatal költőknek, egyetértett az előtte szóló külföldi professzorral, átadta az arany kitüntetéseket és okleveleket, aztán a Habsburg-ház ösztöndíjának az átadása következett, majd a református, unitárius és katolikus egyház ökumenikus különdíja, utána könnyek közt a Mikes-gyűrű, aztán a Kosztolányi-eszterlánc a vele járó négymillió forinttal, s még egy csomó babérkoszorú a fiatal költőknek, igazi babérlevélből, amilyent a fuszulykába tesznek majd a télen, a piros arcú, fehér hajú ember révült volt, a költők és a professzorok, ki szőrösen, ki kopaszon, lelkendeztek, kérdésekre válaszoltak, újságírók vették őket körül, lökdösődött a sok ember, autogramot kértek, valahonnan nyávogva szirénáztak, hogy nina, nina, vijú, vijú.

Kérdeztek tőle valamit, egy piros egyenruhás román nő mutatta neki három ujját, és kérdezte, hogy most hány ujjat lát, ő mondta a román nőnek:

– Amit nem kezdhetsz el újra, csak azt szabad megsiratni.

Hátrább ülők faggatták a piros hajú kedves vénasszonyt, kérdezte a hülyegyerekszemüveges fiúcskaférfi:

– Mi történt azzal a piros arcú, fehér hajú, jól öltözött úrral, aki azt mondta mindenkinek, hogy valamikor földrajztanár volt?

– Jó napot kívánok. Elájult a melegtől, és kijött érte a mentőkocsi. De mire kiérkeztek, már megint magánál volt, csak kábán ült és félrebeszélt, mondta magában aztat a ballagási és konfirmálási verset, hogy Tornyot raktam. Kijöttek a mentők, kérem szépen, megkopogtatták az egyik vállát. Az rendben volt. Akkor megkopogtatták a másik vállát. Hát az is rendben volt, és ebből megállapították, hogy ki van menve belőle a mágnézium. Elvitték, hogy adjanak neki egy kicsi mágnéziumot. Szörnyű, na, hogy minden ilyen rendezvényen valaki rosszul lesz és fejre esik.

Magyar oroszlán a román színházon

Hangot adnak abbéli reményüknek

Valami zászlólengetéses félreértés miatt a magyar és a román külügyminiszter telefonon beszéltek, de személyesen is akarnak találkozni, mert telefonon a magyar fél annyit mondott, hogy halló, halló, hallasz engem, mert én nem hallak; ha te véletlenül hallasz engem, akkor mondom neked (mert hátha hallasz), hogy én most leteszem, mert nem hallak. Ezzel összhangban a román fél ezt felelte:

– Én sem hallak téged, és én is leteszem.

Ezért sürgősen, még az idén találkozni fognak, ha az időjárás is úgy engedi – magyarázza nekünk a szóvivő.

S akkor először majd áttekintik a hazai és nemzetközi helyzetet: orosz gázipar, orosz puncik lázadása, a hatvanéves arab-izraeli békefolyamat, Hugo Chávez prosztatája, Fidel Castro prosztatája. Amikor ennek a végére érnek, ki fogják fejezni meglepődésüket és elégedettségüket afölött, hogy a magyar-román kapcsolatok milyen jók: legendásan jók. És hangot adnak majd abbéli reményüknek és mély meggyőződésüknek, hogy továbbra is ilyen jó legendás marad. A magyar fél hangsúlyozni fogja, a román pedig aláhúzza, hogy mindamellett, hogy meglepően jók a kétoldali kapcsolatok, számukra ez természetesen nem meglepő, hiszen ők ezt már mindenkinél hamarabb tudták, így a meglepetést ők szerzik azoknak, akik ezt nem tudták – fogja magyarázni majd a találkozó utáni sajtóértekezleten a szóvivő.

Ezután a magyar fél kiemeli, hogy a román fél attól fél, hogy a magyar fél nem fél attól, hogy mind a két fél attól fél, hogy a másik nem fél.

Mitől nem fél?

– Nem tudom – mondja a szóvivő.

Miután ebben a kérdésben a magyar fél majd kijelenti, hogy inkább egyetértenek, mint nem értenek egyet, a Trianon óta felgyülemlett megbeszélnivalók jó alkalmat adnak arra is, hogy megtárgyalják az „egyarántot”: Ennek kapcsán a magyar fél kiemeli, hogy reményének ad hangot, miszerint e két fél egyaránt érdekelt abban, hogy a másik fél, akárcsak az egyik fél, ma már egyaránt nagyon közel van ahhoz a naphoz, amikor mindkettő egyaránt lesz egyaránt.

Az „egyaránt” után szokott következni az „abbéli”. E komplex témában először a magyar fél fogja átvenni a szót, és hangot ad abbéli meggyőződésének, hogy nincs a két fél között vita abban, hogy a két fél egyaránt egy-egy fél. A román fél ezután majd kiemeli, hogy hangsúlyozni kívánja abbéli törekvését, hogy ő is rendszeresen és egyaránt ad hangot abbéli reményének, hogy valóban egyaránt.

Végezetül megbeszélik majd a „közös nevező” problémáját. Mindkét fél egyaránt abbéli meggyőződésének ad hangot, hogy meg kell keresni a legkisebb közös nevezőt. A román fél hangsúlyozni fogja, hogy ki szeretné emelni, hogy nem zárja ki, hogy hamarosan sikerül megtalálni a legnagyobb közös nevezőt is, míg a magyar fél abbéli meggyőződésének ad hangot, hogy nem zárja ki akár a közös számlálót, és akkor megépülhet a közös, egész Erdélyre kiterjedő részecskegyorsító egy közelebbről meg nem határozható időpillanatban, aminek nincs messze a napja. Utána megállapodnak abban, hogy bármikor szükséges, akár soron kívül és kötetlen keretben is hangot adnak abbéli meggyőződésüknek – sőt abbéli reményüknek is –, hogy egyaránt nem zárják ki, hogy a soron kívüli abbéli törekvéseket kötetlen keretekben ismét alaposan átbeszélik.

Felelős kiadó Zágoni Balázs
Felelős szerkesztő Rostás-Péter Emese
Műszaki szerkesztő Sütő Ferenc
Borító Szabó Péter
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Koinónia Kiadó
Levél- és rendelési cím:
RO–400344 Cluj, str. Mărginaşă nr. 42
Tel/Fax: 00-40-264-450119
E-mail: office@koinonia.ro
www.koinonia.ro

ISBN 978-973-165-123-1

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence