Borítószöveg

A 25 éves Zoe az Y generáció nemzetközi sztárja, aki Zoella néven pár éve indított divat- és sminktanácsadási csatornát a YouTube-on. Korosztályából sok lány őt tekinti legbizalmasabb barátnőjének, akivel fiúkról, családról, suliról és divatról, szerelemről és félelmekről is őszintén lehet beszélni. A Girl Online megdöntötte a megjelenés hetében legjobban fogyó könyv eddig világrekordját, 35 országban vehetik kézbe a rajongók. 

Pár megdöbbentő adat Zoelláról:

3 millió Twitter követő, 3.5 millió Instagram követő, 7 millió YouTube feliratkozó, 2 millió Facebook like.

A brit kisvárosban élő Penny Porter úgy akarja legyőzni szorongásos rohamait, hogy blogot indít, és ismeretlenekkel osztja meg érzéseit, gondolatait. GirlOnline álnéven bele is vág, de egy szerencsétlen baleset elrettenti a folytatástól.

Penny és családja a karácsonyt New Yorkban tölti, ahol a lány megismerkedik (és fülig beleszeret) egy izgalmas és sármos zenész srácba. Pár nap alatt megfordul velük a világ, Noah a legjobb dolog, ami Pennyvel történhet, és a lány azonnal világgá is kürtöli újdonsült boldogságát a blogon… csak azt nem sejti, hogy ezzel lavinát indít el, és nemsokára több ellensége lesz, mint ahány barátja…

Vajon megbízhatsz a legjobb barátodban, ha a szerelem a tét? És a szerelmedben, ha a boldogság?

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült

Girl Online, Penguin Books, 2014

Fordította Lovas Anna

Original English language edition first published by Penguin Books Ltd., London

Copyright © Zoe Sugg, 2014

The author has asserted her moral rights

All rights reserved

Hungarian translation © Lovas Anna, 2016

Borítófotók © Europress/Getty Images

Szerzőfotó © Zoe Sugg

Magyar kiadás © 2016 Libri Könyvkiadó, Budapest

A Libri Könyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja

ISBN 978-963-310-860-4

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Horváth Annamária

Olvasószerkesztő Bardi Betty

A borítót az eredeti alapján készítette Tillai Tamás

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Mindazoknak ajánlom ezt a könyvet, akik segítettek a létrejöttében. Akik feliratkoztak a csatornámra, nézik a videóimat és olvassák a blogomat, akár 2009-ben, akár ma. Mindennél többet jelent számomra a támogatásotok. Elmondhatatlan, mennyire szeretlek titeket: nélkületek ez a könyv nem készülhetett volna el.

November 22.

Helló, világ!

Úgy döntöttem, blogba kezdek.

Ebbe a blogba.

Talán érdekel, miért.

Tudod, milyen az, mikor felrázol egy kólát, kinyitod, és szétrobban? Pont így érzem most magam. Olyan sok minden zizeg bennem, de félek hangosan kimondani.

Apa egyszer azt mondta, írhatnék naplót. Azt mondta, a naplóírás a legjobb módja, hogy az ember kifejezze a legbelsőbb gondolatait. Azt is mondta, hogy szuper lesz visszaolvasni öregkoromban, és hogy ettől „igazán értékelni tudnám a fiatal éveimet”. Bizonyára túl régen volt fiatal, és már elképzelése sincs, igazából milyen érzés.

Azért megpróbáltam ezt a naplóírást. Nagyjából három bejegyzésig jutottam, mielőtt feladtam. Valami ilyesmi volt:

Ma esett, és tönkrement az új cipőm. Jenny vacillált, hogy ellógja-e a matekot. Végül nem lógta el. John Barrynek vérzett az orra kémián, mert beledugott egy ceruzát. Nagyon nevettem rajta. Nem igazán örült neki. Elég kínos volt. Éccakát!

Nem egy Bridget Jones, mi? Inkább elképesztően unalmas.

Nem értem, miért írnak az emberek naplót.

Szeretném tudni, hogy valaki valahol elolvassa, amit mondani akarok.

Ezért úgy döntöttem, hogy kipróbálom ezt a blog dolgot. Hogy legyen egy hely, ahol bármit elmondhatok, és úgy, ahogy akarom. Ami szól valakinek. És közben ne kelljen attól tartanom, hogy nem elég menő, amit mondok, vagy hogy bénán jövök ki belőle, vagy barátokat veszítek miatta.

Épp ezért névtelen a blogom.

Hogy itt teljesen önmagam lehessek.

A legjobb barátom, Wiki szerint (igazából nem így hívják, de nem írom le az igazi nevét, hiszen akkor nem maradnánk névtelenek) ultragáz, hogy az őszinteséghez el kell hallgatnom a nevem. De mit tud ő arról, milyen egy pánikbeteg tinilány élete? Semmit. (Ő igazából egy szülőkomplexusos srác, az teljesen más tészta.)

Néha elgondolkozom, hogy talán pont a tinilányság miatt vagyok pánikbeteg. Mert valljuk be, van min parázni.

Top 10 ok, amiért egy csaj pánikolhat:

1. Minden percben tökéletesen kell kinézned

2. Ezzel egy időben totál bekattannak a hormonjaid

3. Amitől meg életed legpattanásosabb időszakának örülhetsz (totál lehetetlenné téve az 1. pontot)

4. Életedben először akkor vehetsz magadnak csokit, amikor csak akarsz (ami még tovább ront a 3. ponton!)

5. Hirtelen mindenkit érdekelni kezd, mi van rajtad

6. És persze annak is tökéletesnek kell lennie

7. Az sem árt, ha megtanulsz úgy pózolni, mint egy szupermodell

8. Hogy tökéletes szelfiket készíthess a napi szettedről

9. Amit aztán posztolnod kell a közösségi oldalakra, hogy a barátaid is lássák

10. Az ellenkező nem számára állati vonzónak kell lenned (miközben megbirkózol a fenti pontok mindegyikével!)

Kérlek, képzelj ide egy hatalmas, drámai sóhajt a részemről.

De egész biztosan nem én vagyok az egyetlen lány, aki így érez.

Igazából abban bízom, hogy minden lány pontosan így érez.

És talán egy nap, mikor rájövünk, hogy mindenkiben pontosan ugyanez játszódik le, nem adjuk elő másnak magunkat, mint akik valójában vagyunk.

Az szuper lenne.

Addig is ezen a blogon leszek önmagam, és csak élőben folytatom a színlelést.

Itt kimondom, ami bennem van, és állati lenne, ha ti is csatlakoznátok, bárkik is vagytok.

Ez lehet a titkos kis helyünk az interneten, ahol megbeszéljük, milyen érzés valójában tinédzsernek lenni. Ahol nem kell másnak tettetnünk magunkat, mint amilyenek vagyunk.

Ezenkívül imádok fotózni (hát nem csodás, ahogy a fényképek megörökítenek egy-egy különleges pillanatot? Gyönyörű naplementét, szülinapi bulikat, sós-karamellás tortácskát nagy habbal…), szóval sok képet is posztolok majd. De szelfik nem lesznek, nyilvánvaló okokból.

Na jó, ennyit mára. Köszönöm, hogy elolvastad, amit írtam. (Már ha bárki is olvasott!) És írd meg kommentben, hogy mit gondolsz!

Girl Online, kikapcs. Ölelés!

Napjainkban…

Hé, Penny, tudtad, hogy William Shakespeare anagrammája „halk walesi iparmese”?

Elliot üzenetét olvasva felsóhajtok. Mialatt a Rómeó és Júlia ruhapróbáján ülök (három óra az életemből, amit már soha nem fogok visszakapni), Elliot több száz random üzenettel bombáz Shakespeare-ről. Elvileg azért csinálja, hogy ne unatkozzak, de komolyan kit érdekel, hogy Shakespeare-t 1564-ben keresztelték meg? Vagy hogy hét testvére volt?

– Penny, lefotóznád Júliát, ahogy kihajol a lakókocsiból?

Gyorsan felkapom a fényképezőt és Mr. Beaconsfield felé biccentek.

– Persze.

Mr. Beaconsfield a tizenegyedikesek drámatanára. Az a típus, aki szeret „elvegyülni a srácok között”, zselézi a haját, meg azt mondja: „hívj Jeffnek”. Miatta játszódik a Rómeó és Júliánk Brooklynban, ezért hajol ki Júlia egy lakókocsi ablakából az erkély helyett. A legjobb iskolai barátnőm (LIB), Megan, imádja Mr. Beaconsfieldet, de lehet, hogy csak azért, mert mindig őt választja a főszerepekre. Szerintem kicsit para a pasas. A tanárok ne akarjanak együtt lógni a diákokkal. Inkább javítsák a dogákat meg aggódjanak a hivatalos beszámolók miatt, meg amit a tanáriban szoktak még csinálni.

Az oldalsó lépcsőn felmegyek a színpadra és leguggolok Megan mellé. SWAG feliratú baseballsapka van rajta, és kamu aranyláncok lógnak a nyakában kamu arany dollárjellel. Alapból inkább meghalna, minthogy ilyen szerelést vegyen fel – ennyire szereti Mr. Beaconsfieldet. Már majdnem ellőném a képet, mikor lesziszeg nekem:

– Nehogy látszódjon a pattanásom.

– Mi? – kérdezem.

– A pattanás az orromon. Ne legyen rajta a képen.

– Ja. Oké.

Egy kicsit oldalra állítom a képet és rázoomolok. Innen nem olyan tökéletes a megvilágítás, de legalább a pattanás nem látszik. Lövök egy képet, és lemegyek a színpadról. Közben lenézek a nézőtérre, ami Mr. Beaconsfielden és a két segítőjén kívül teljesen üres. Automatikusan felsóhajtok a megkönnyebbüléstől. Kábé annyira vagyok jó nagy tömeg előtt, mint Justin Bieber a paparazzikkal. Fel nem foghatom, hogyan képesek emberek produkálni magukat színpadon. Nekem a kép elkészítéséhez szükséges pár másodperc is elég, és máris kiver a víz.

– Kösz, Pen! – mondja Mr. Beaconsfield, mialatt lesietek a színpadról. Egy másik kínos szokása, hogy mindenkit becenéven szólít. Most komolyan! A családomnak oké, de nem a tanáraimnak!

Ahogy leérek a biztonságos kis helyemre a színpad oldalán, pittyen a telefonom.

Te jó ég! Shakespeare idejében pasi játszotta Júliát! El kell mondanod Ollie-nak! Úgy megnézném az arcát!

Felnézek Ollie-ra, aki épp Meganre réved.

– De csitt, mi fény nyilall az ablakon? Ez itt Kelet és Júlia a Napja!{*} – mondja a világ legrosszabb New York-i akcentusával.

Muszáj felsóhajtanom. Ollie ugyan még Megannél is bénább jelmezben van – egy valóságshow szereplő és Snoop Doog között valahol – de ennek ellenére is valahogy olyan helyes.

Elliot gyűlöli Ollie-t. Szerinte sekélyes, és Kétlábonjáró Szelfinek hívja, de igazság szerint nem is ismeri őt. Elliot egy magánsuliba jár a Hove-ban, csak olyankor látta Ollie-t, amikor véletlenül belebotlottunk a parton vagy a városban.

– Ne fotózzon le Penny ennél a jelenetnél is? – kérdezi Ollie, mikor a monológja végére ér. Még mindig a kamu amerikai akcentusával beszél – amit amúgy azóta tart, hogy megkapta a szerepet. Azt mondja, minden sztárszínész így csinálja, ezt hívják beleélős színészetnek.

– Naná, Ollz! – mondja „Hívjatok Jeffnek”. – Pen?

Leteszem a telefonom és visszaszaladok a lépcsőn.

– Tudod úgy, hogy az előnyösebb profilom legyen rajta? – suttogta nekem Ollie a sapkája alól. Az övére STUD van nyomva fekete strasszokból.

– Persze – mondom. – Ööö, melyik is az?

Ollie úgy néz rám, mintha megőrültem volna.

– Csak mert olyan nehéz megmondani – suttogom, és az arcom már ég zavaromban.

Ollie változatlanul csak ráncolja a homlokát.

– Mert nekem mindkettő szépnek tűnik! – mondom egyre elkeseredettebben. Istenem! Mi bajom van?! Szinte hallom, ahogy Elliot elszörnyedve felsikít. Szerencsére Ollie elmosolyodik, amitől barátságosan kisfiús lesz az arca.

– A jobb oldalam – mondja, majd visszafordul a lakókocsihoz.

– Izé… neked jobb, vagy nekem? – kérdezem, csak hogy biztos legyek benne.

– Gyerünk már, Pen, nem érünk rá egész nap! – kiált felénk Mr. Beaconsfield.

– Nekem jobb, nyilván – sziszeg Ollie, és újra úgy néz rám, mint egy félkegyelműre.

Most már Megan is megütközve néz. Égő arccal elkészítem a képet. Nem figyelek arra, amire egyébként szoktam, nem ellenőrzöm a fényt vagy a beállítást vagy bármit, csak lenyomom a gombot, és eltakarodok onnan.

Mikor végre vége a próbának – és Elliot révén megtudom azt is, hogy Shakespeare csak 18 éves volt, mikor megházasodott, és összesen 38 darabot írt –, az osztály egy része elindul JB gyorséttermébe egy kis shake-ért és sült krumpliért.

Ahogy kiérünk a partra, Ollie mellém sétál.

– Na, mi a pálya? – kérdezi még mindig New York-i szlengben.

– Ööö, minden oké, kösz – mondom, és azonnal összeakad a nyelvem. Most, hogy megszabadult a gengszter-Rómeó szereléstől, még jobban néz ki. Szőke szörfös haja trendin zilált, és kék szeme ragyog, mint a tenger a téli napfényben. Őszintén szólva nem vagyok benne biztos, hogy ez a sportoló testű dalosfiú az esetem, de teljesen zavarba hoz, hogy a suli szépfiúja csak rám figyel. Ehhez abszolút nem vagyok hozzászokva.

– Azon gondolkoztam… – mondja, miközben rám mosolyog.

Az agyam azonnal befejezi helyette a mondatot: „…mit csinálsz szabadidődben? …hogy nem vettelek észre eddig? …nem járnál velem?”

– …hogy megnézhetném a képet, amit rólam készítettél? Csak hogy biztosan jól nézek-e ki rajta.

– Ó, izé, persze. Igen, oké. Megmutatom JB-nél.

És ebben a szent percben elsüllyedek egy gödörben. Na jó, nem egy igazi nagy gödörben, és nem tűnök el benne teljesen, vagy ilyesmi, csak botladozni kezdek, amitől olyan vonzó és elegáns vagyok, mint egy szombat esti részeg. Ez az egyik dolog, amit utálok Brightonban. Mintha csak azért lenne tele kátyúkkal, hogy beléjük essek! Kijövök a bukdácsolásból, és szerencsére Ollie mintha észre sem vette volna.

JB-nél Ollie közvetlenül mellém ül a boxban. Látom, ahogy Megan felhúzza az egyik szemöldökét, amitől úgy érzem magam, mintha valami rosszat tettem volna. Megan remekül ért hozzá, hogy így érezzek a közelében. Elfordulok, és inkább a hely karácsonyi díszítését nézem, a piros-zöld boákat és az elektromos Télapót, aki minden érkezőnek hohohót kiált. A karácsony vitán felül a kedvenc időszakom az évben, valamiért mindig megnyugtat. Pár pillanattal később visszafordulok az asztalhoz. Szerencsére mostanra Megan elmerült a telefonjában.

Az ujjaim maguktól megmozdulnak, ahogy egy blogposzt ötlete villan az agyamba. Néha olyan, mintha az iskola egy nagy színház lenne, ahol mindig a nekünk kiosztott szerepet kell játszanunk. Ebben a „valóságdarabban” Ollie-nak nem mellettem, hanem Megan mellett kellene ülnie. Nem járnak vagy ilyesmi, de egyértelműen ugyanabba a kasztba tartoznak. És Megan soha nem botlik meg. Ő mintha csak elsiklana az élet felett a fényes gesztenyebarna hajával és az állandó duzzogásával. Kira és Amara, az ikrek, becsúsznak Megan mellé a boxba. Statisztálnak a darabban, és Megan az életben is így kezeli őket: mellékszereplőkként.

– Hozhatok nektek valamit? – kérdezi a jegyzetfüzettel és széles mosollyal asztalunkhoz érkező felszolgálólány.

– Az állat lenne! – mondja Ollie a megjátszott New York-akcentussal, és ösztönösen grimaszba rándul az arcom.

Mindannyian kérünk egy shake-et – kivéve Megant, aki csak ásványvizet iszik –, aztán Ollie felém fordul.

– Na, megnézhetem?

– Mit? Ja, persze!

A táskámban matatok a fényképezővel, és áttekerem a képeket. Mikor Ollie-éhoz érek, odaadom neki. Visszatartott lélegzettel várom a válaszát.

– Vagány – mondja. – Nagyon jól néz ki.

– Ú, hadd nézzem az enyémet! – sikít Megan, megragadja a fényképezőt, és vadul nyomkodja a gombokat. Az egész testem megfeszül. Általában nincs bajom az osztozkodással – még az adventi naptáramból is a csokik felét a bátyámnak, Tomnak adom –, de a fényképezőm egészen más. Az a legértékesebb tulajdonom. Egyedül ez ad biztonságot.

– Te Jó Ég! Penny! – sikít Megan. – Mit tettél? Olyan, mintha bajszom lenne! – és lecsapja a fényképezőt az asztalra.

– Óvatosan – szólok rá.

Megan rám bámul, majd újra felkapja a gépet és vadul nyomkodja a gombokat.

– Hogy lehet ezt kitörölni?

Egy kicsit túl erősen rántom vissza tőle a fényképezőt, és a műkörme beleakad a pántjába.

– Áu! Letörted a körmöm!

– Majdnem eltörted a gépem!

– Téged csak ez érdekel? – bámul rám Megan az asztal túloldaláról. – Nem én tehetek róla, hogy ilyen szörnyű képet csináltál.

Magamban válaszolok is neki: „Nem én tehetek róla, hogy a pattanásod miatt ilyen képet kellett csinálnom.” De leállítom magam, mielőtt kimondanám.

– Mutasd csak! – mondja Ollie, és kiveszi a kezemből.

Ahogy felnevet, és Megan még szúrósabb tekintettel mered rám, ismerős érzés kezdi szorítani a torkomat. Próbálok nyelni, de nem sikerül. Mintha csapdába kerültem volna. Kérlek, ne történjen ez megint, rimánkodok. De megtörténik. Égető érzés fut végig a testemen, és alig kapok levegőt. Mintha a filmsztárok képei a falon mind engem bámulnának. A zene hirtelen túl hangos lesz. A piros székek bántják a szememet. Bármit is teszek, nem tudom kontrollálni a testemet. A tenyerem izzad, és hangosan lüktet a szívem.

– Hohohó! – mondja az elektromos Télapó az ajtónál. De már nem vidám, hanem fenyegető.

– Mennem kell – mondom halkan.

– De mi lesz a képpel? – nyüszít Megan, és átdobja csillogó sötétbarna haját a vállán.

– Ki fogom törölni.

– És a shake-kel? – kérdezi Kira.

Kiveszek valamennyi aprót a zsebemből és az asztalra szórom, közben pedig reménykedem, hogy nem veszik észre, mennyire remeg a kezem.

– Valaki igya meg. Eszembe jutott, hogy segítenem kell anyának valamiben.

Ollie egy pillanatig engem néz, és mintha tényleg csalódott lenne.

– Holnap a városban leszel? – kérdezi.

Megan rámered az asztal túloldaláról.

– Azt hiszem.

Annyira elönt a forróság, hogy már homályosan látok. El kell tűnnöm innen, most azonnal. Ha nem szabadulok gyorsan ebből a boxból, egész biztosan elájulok. Minden erőmet össze kell szednem, hogy rá ne üvöltsek Ollie-ra, hogy tűnjön el az utamból.

– Zsír. – Ollie kicsúszik, és ideadja a fényképezőmet. – Akkor lehet, hogy összefutunk.

– Aha.

Az ikrek közül valamelyik megkérdezi, minden rendben van-e, de nem állok meg, hogy válaszoljak neki. Valahogy kijutok az étteremből a partra. Hallom egy sirály rikoltását, amit harsány nevetés követ. Egy nőhorda tart felém, csupa önbarnító magassarkúban. December ellenére babarózsaszín póló van rajtuk, az egyiken átvetve szalaggal. Magamban felhördülök. A másik, amit nem szeretek Brightonban, hogy péntekenként dugig van lány- meg legénybúcsúkkal. Átvágok az úton és a part felé tartok. Jeges szél fúj, de pont erre van szükségem. Állok a nedves kavicson, bámulom a tengert, és várom, hogy a felcsapó és legördülő hullámok ritmusára visszatérjen a normális szívverésem.

A legtöbb lánynak marha szokatlan lenne, hogy mikor hazaérnek, az anyjuk menyasszonyi ruhában pózol a lépcső tetején. Nekem ezek a mindennapok.

– Szia, kincsem! – mondja anyu, ahogy belépek a bejárati ajtón. – Mit szólsz? – Nekidől a korlátnak és az egyik karját a levegőbe dobja, miközben hosszú vörösesbarna loknijai vízesésként omlanak a vállára. A menyasszonyi ruha ekrüszínű, mell alatt vágott, és csipkevirágok követik a nyakvonalát. Tényleg gyönyörű, de én még annyira a sokk hatása alatt vagyok, hogy csak egy bólintásra futja tőlem.

– A Glastonbury stílusú esküvőre lesz – magyarázza anyu, és lejön a lépcsőn, hogy megpusziljon. Szokásosan rózsa és pacsuliillata van. – Hát nem imádnivaló? Nem üvölt róla a hippiláz?

– Aha – mondom. – Szép.

– Szép? – úgy néz rám, mintha elment volna az eszem. – Szép? Ez a ruha nemcsak szép, hanem… hanem óriási! Isteni!

– Drágám, csak egy ruha – mondja apu az előszobába lépve. Vigyorogva felrántja a szemöldökét. Én is felhúzom a szemöldököm. Lehet, hogy külsőleg inkább anyura hasonlítok, de természetben sokkal inkább az apám vagyok. Sokkal földhözragadtabb. – Jó napod volt? – kérdezi, és megölel.

– Nem rossz – mondom, és legszívesebben újra ötéves lennék, hogy az ölébe bújjak, és felolvastassam vele az egyik kedvenc mesémet.

– Nem rossz? – Hátralép, és figyelmesen végigmér. – Tényleg nem rossz, vagy igazából nagyon is rossz?

– Tényleg nem rossz – mondom, mert nem akarok mára több drámát.

– Az nem rossz – mosolyog.

– Tudnál segíteni holnap a boltban, Pen? – kérdezi anyu, közben az előszobatükörben nézegeti magát.

– Persze. Mikor?

– Csak pár órát délután, amíg az esküvőn vagyok.

A szüleim saját esküvőszervező irodát üzemeltetnek, a Meglátni és Megszeretni irodája a városban van. Azután vágott bele anyu, hogy feladta a színészi karrierjét a bátyámért és értem. Rendhagyó és különleges tematikákra specializálódtak. És emellett az is szokása, hogy felpróbálja az összes menyasszonyi ruhát. Szerintem hiányolja a jelmezeket a régi életéből.

– Mikor lesz vacsora? – kérdezem.

– Kábé egy óra múlva – mondja apa. – Pásztorpitét sütök.

– Szuper – mosolygok rá, és kezdem újra embernek érezni magam. Apu pásztorpitéje mesés. – Egy kicsit felmegyek előtte.

– Jól van – mondja apu és anyu egyszerre.

– Egyszerre mondtuk! – sikít fel anyu, és arcon csókolja aput.

Felmegyek az első emeletre, elmegyek a szüleim szobája mellette. Tom szobájából dübörög a hiphop. Régen utáltam ezt a zenét, de mióta egyetemre jár, örülök, ha meghallom, mert ez azt jelenti, hogy hazajött a szünetre. Nagyon hiányzik, mióta elment.

– Szia, Tom-Tom! – kiabálok be neki, mikor elmegyek az ajtaja előtt.

– Szia, Pen-Pen! – kiált vissza.

Végigmegyek a folyosón, majd felmegyek az újabb lépcsőn. Az én szobám a ház legtetején van. Ugyan sokkal kisebb, mint a többiek hálószobája, de én imádom. A fagerendás döntött mennyezetével igazán otthonos és kellemes, és olyan magasan van, hogy az ablakból konkrétan látom a tenger vékony csíkját a horizonton. Még ha most sötét is van odakint, megnyugtat a tudat, hogy ott van a tenger. Felkapcsolom a LED égősort a pipereasztalom fölötti tükrön, és meggyújtok pár vaníliaillatú gyertyát. Aztán leülök az ágyamra és veszek egy nagy levegőt.

Most, hogy végre hazaértem, nyugodtan végig tudom gondolni, mi történt az étteremben. Harmadszor történt velem ilyesmi az utóbbi időben, és görcsbe rándul a gyomrom a félelemtől. Először azt hittem, csak egyszeri alkalom. Másodjára azt hittem, hogy véletlen egybeesés. De most újra megtörtént… Kiráz a hideg, és bekucorodok a paplan alá. Ahogy felmelegszik a testem, eszembe jut egy régi emlék gyerekkoromból, mikor anya bunkert épített nekem a takarókból, hogy abban játsszak. Egy halom könyvvel és a zseblámpámmal befeküdtem a bunkerbe, és órákig olvastam. Imádtam, hogy van egy kis búvóhelyem a világ elől. Már majdnem lecsukódik a szemem és egyre mélyebbre furakszom a paplanban, amikor meghallom a három koppanást a falon. Elliot. Ledobom magamról a paplant és kétszer visszakopogok.

Elliottal falszomszédunk vagyunk, mióta csak az eszemet tudom. És nemcsak simán falszomszédok, hanem hálószobafal-szomszédok, ami nagyon vagány. Évekkel ezelőtt találtuk ki a saját kódunkat. Három kopogás: Átmehetek? Két kopogás: Igen, gyere.

Kikászálódom az ágyból, gyorsan leveszem az iskolai egyenruhát, és felveszem a hópárducos kezeslábasom. Elliot gyűlöli a kezeslábasokat. Azt mondja, a feltalálóját a cipőfűzőjénél fogva kellene fellógatni a Brighton kikötőben – no de Elliot túl komolyan veszi a divatot. Azért nem divatmániás; egyszerűen csak össze tud úgy dobni egészen random dolgokat, hogy azok nagyszerűen néznek ki együtt. Imádom fotózni a szettjeit.

Ahogy meghallom az ajtajuk csapódását, gyorsan megnézem magam a tükörben, és felsóhajtok. Szinte mindig felsóhajtok, mikor tükörbe nézek. Pavlovi reflex. Tükörbe néz – sóhajt. Tükörbe néz – sóhajt. Kivételesen nem a szeplők miatt sóhajtozok, amiktől kicsit olyan az arcom, mint egy fürjtojás – a gyertyafényben nem is látom őket. Most a hajam miatt sóhajtok. Miért van az, hogy a szél Ollie haját úgy kócolja össze, hogy attól szuperhelyes lesz, én meg úgy nézek ki tőle, mint akit megcsapott a kettőhúsz? Gyorsan áthúzom a hajkefét a hajamon, de ettől csak még inkább szállni kezd. Elég baj az is, hogy vörös a hajam – Elliot szerint bronzszőke, de inkább bronz, mint szőke –, de miért nem lehet legalább olyan szép selymes, mint Megané? Hagyom a fésülködést. Elliotot úgysem zavarja. Látott akkor is, mikor influenzás voltam, és egy hétig nem tudtam hajat mosni.

Hallom a csengőt, majd anyu és Elliot hangját. Elliot biztosan oda van a menyasszonyi ruháért. Elliot imádja anyut. És anyu imádja Elliotot – az egész családom szereti. Néha olyan, mintha örökbe fogadtuk volna. Elliot szülei egyébként ügyvédek, nagyon keményen dolgoznak, és még mikor otthon is vannak, általában valami ügyön dolgoznak. Elliot meg van róla győződve, hogy születésekor elcserélték, és rossz szülők vitték haza. Egyáltalán nem értik meg. Mikor elmondta nekik, hogy meleg, az apja konkrétan azt mondta: „Ne aggódj, fiam, majd elmúlik.” Mintha egyszer csak úgy ki tudná nőni!

Hallom Elliot lépteit a lépcsőn, majd kivágódik az ajtó.

– Lady Penelope! – kiált fel. Halszálkacsíkos öltöny van rajta, nadrágtartó és élénkpiros Converse: neki ez az otthoni szerelés.

– Lord Elliot! – kiáltok vissza. (A múlt hétvégén jórészt csak Downton Abbey DVD-ket néztünk.)

Elliot rám néz vastagkeretes szemüvege mögül.

– Na jó, mi a baj?

Megrázom a fejem és felnevetek. Néha mintha tényleg olvasna a gondolataimban.

– Miről beszélsz?

– Sápadt vagy. És megint ez a nevetséges kezeslábas van rajtad. Csak olyankor veszed fel, mikor depressziós vagy. Vagy fizikaházit kell csinálnod.

– A kettő ugyanaz – nevetek megint, és leülök az ágyra. Elliot mellém ül, és látom, hogy aggódik.

– Megint… megint volt egy olyan pánik izém.

Elliot átöleli a vállamat izmos karjával.

– Ne mondd! Mikor? Hol?

– A JB-nél.

Elliot szarkasztikusan felhorkant.

– Hát nem vagyok meglepve. Az a berendezés engem is kiborít. De komolyan, mi történt?

Elmesélem neki, és minden egyes másodperccel még kínosabban érzem magam. Most már annyira bugyuta semmiségnek tűnik.

– Nem vágom, miért lógsz együtt Megannel és Ollie-val – mondja, mikor a gyászos sztori végére érek.

– Nem velük van a baj – mondom bénán. – Velem. Miért akasztanak ki ennyire a dolgok? Mármint első alkalommal még megértettem, de most…

Elliot oldalra dönti a fejét, ahogy mindig, mikor nagyon elgondolkozik valamin.

– Talán írhatnál róla a blogon.

Elliot az egyetlen, aki tud a blogomról. Már az elején meséltem neki róla, mert a) benne száz százalékig megbízok, b) ő az egyetlen, akivel teljesen önmagam lehetek, így úgyse írnék olyat a blogra, amiről ő ne tudna.

Ráncolom a homlokom.

– Azt mondod? Nem túl durva téma ez?

Elliot a fejét rázza.

– Egyáltalán nem. Talán jobban éreznéd magad, ha leírnád. Lehet, hogy segít helyre rakni magadban. És sosem tudhatod. Talán az egyik követőd is keresztülment már hasonlón. Emlékszel, amikor a bénázásaidról írtál?

Bólintok. Vagy fél éve blogoltam arról, hogy fejjel beleestem egy kukába, és egy hét alatt a követőim száma 202-ről majdnem 1000-re ugrott. Soha nem osztották meg az írásaimat ennyien, soha nem kommenteltek ennyien. Úgy tűnik, nem én vagyok az egyetlen lány, aki folyton ügyetlen.

– Talán igazad van…

Elliot vigyorogva rám néz.

– Lady Penelope, tudom, hogy igazam van.

December 15.

Segítség!!

Sziasztok!

Köszönöm a rengeteg kedves kommentet a bolhapiacon készült képeimről – örülök, hogy nektek is annyira tetszenek ezek a kis furcsaságok, mint nekem.

Az e heti posztomat nagyon nehéz elkezdenem, mert valami félelmetes dologról lesz szó, ami velem történt – vagyis ami jelenleg is történik velem. Mikor elkezdtem ezt a blogot, megígértem, hogy itt mindig teljesen őszinte leszek, de akkor még nem is sejtettem, hogy a Girl Online ennyire népszerű lesz. El sem hiszem, hogy már 5432 követőm van! Nagyon köszönöm nektek! Rettegek, hogy most így megnyíljak nektek, de Wiki állítja, hogy utána sokkal jobban fogom magam érezni, szóval tessék.

Valamikor nem is olyan régen volt egy autóbalesetem. Semmi gond, senki sem halt meg, vagy ilyesmi. De mégis, ez volt életem legrosszabb élménye.

A szüleimmel hazafelé tartottunk egy viharos éjszakán, és mintha az eső hullámokban jött volna felénk. Apa száz kilométer per órával verette az ablaktörlőket, de nem segített. Mintha egy cunamin hajtottunk volna keresztül. Épp felmentünk az autópályára, mikor egy autó bevágott elénk. Nem tudom pontosan, mi történt – azt hiszem, apa fékezett, és elrántotta a kormányt –, de az út olyan nedves és csúszós volt, hogy rásodródtunk az elválasztó szakaszra. És akkor az autó konkrétan fejre állt!

Nem tudom, ti hogy vagytok vele, de én ilyet korábban még csak filmekben láttam. És a filmekben ilyenkor általában felrobban az autó, vagy belerohan egy teherautó, vagy valami, szóval csak arra tudtam gondolni, hogy meg fogunk halni! Szólongattam anyát és apát, mert nem tudtam, mi van velük, ők pedig szólongattak engem, de nem tudtam eljutni hozzájuk. Beszorultam, teljesen egyedül, fejjel lefelé az autó hátuljába.

Szerencsére mégsem haltunk meg. Egy nagyon kedves ember meglátta, hogy mi történt, és megállt segíteni. Aztán mikor odaértek a mentők, ők is nagyon rendesek voltak. Egy rendőrautóban hazavittek, és agyoncukrozott teát ittunk reggelig a kanapén, vastag takarók alatt. És mostanra nagyjából minden visszatért a régi kerékvágásba. A szüleim nem nagyon beszélnek a balesetről, és van egy vadiúj, horpadásmentes autónk. Mindenki azt mondogatja, szerencse, hogy nem sérültem meg. És tényleg szerencsém volt. Tudom. De az a helyzet, hogy ugyan nincsenek rajtam vágások meg horzsolások, úgy érzem, belül eltört valami.

Nem tudom, hogy egy baleset valóban tud-e ilyet okozni, de folyton fura pánikpillanataim vannak. Amikor valami felzaklat, és azt érzem, nem tudok tőle szabadulni, ugyanaz az érzés tör rám, mint akkor, bezárva az autóban. Elönt a forróság, kiráz a hideg, és alig kapok levegőt. Eddig háromszor volt ilyen – szóval eléggé félek, hogy bármikor megtörténhet. És nem tudom, mit tegyek.

Remélem, nem bánjátok, hogy ezt leírtam. Ígérem, jövő héten visszatérek a szokásos témákhoz. Legközelebb lesz egy halom fincsi kép a Choccywoccydoodah-ból! De ha bárki közületek átélt ehhez hasonlót, és tud valami tippet, hogyan állíthatnám le, lécccccci írja meg kommentben. Így is elég rossz A Világ Legügyetlenebb Emberének lenni, nem akarok a legpánikolósabb is!

Köszi!

Girl Online kikapcs. Ölelés!

Következő reggel a sirályok szokásos kórusára ébredek. A téli napfény lágy sugarai szűrődnek be a függöny résein keresztül. Jó jel. Mostanában mindig olyan korán ébredtem, hogy odakint még sötét volt.

Elliotnak igaza volt – tényleg segített a blog. Miután tegnap este hazament, megírtam a bejegyzést. Először kellemetlenül éreztem magam és zavarban voltam, de az első pár mondat után csak úgy kiszaladtak belőlem a gondolatok és érzések, amiket eddig elzárva tartottam. A poszt élesítése után kivételesen nem vártam meg a kommenteket és a megosztásokat. Annyira elálmosodtam, hogy csak lezártam a laptopot, és lefeküdtem.

Miközben a testem kezd hozzászokni a gondolathoz, hogy fel kell kelnie és meg kell birkóznia az új nappal, megdörzsölöm a szemem, és körbenézek a szobában. Anyáék mindig azzal viccelődnek, hogy teljesen felesleges volt kitapétázniuk a szobámat, mert úgyis minden négyzetcentimétert fotók takarnak. Mikor nemrég kifogytam a helyből, rácsíptettem a képeket egy szalagra, és felakasztottam őket az ágyam fölé. A legtöbb képen Elliot szórakozik a parton a vintage ruháiban. De itt van a kedvenc képem anyáról, apáról és Tomról is, ahogy gőzölgő kávéval a kezükben körbeülték a fát tavaly karácsonykor. Szeretem megörökíteni ezeket a különleges pillanatokat. Erről a képről az is eszembe jut, hogy amikor anyu észrevette, hogy a fal mögül leselkedek a fényképezővel, odahívott magukhoz, és elénekeltük a Boldog karácsonyt valami nagyon vicces verzióban. Ezt szeretem a legjobban a fényképekben: ahogy segítenek örökké megőrizni és felidézni a boldog pillanatokat.

Leveszem a telefonom az éjjeliszekrényről és bekapcsolom. Pár másodperc múlva teljesen megőrül az e-mailektől. Belépek a fiókomba, és látom, hogy tele van értesítésekkel a blogomról. Temérdek komment érkezett az éjszaka. Dobogó szívvel felveszem a földről a laptopom, és felnyitom. Ugyan már egy éve megy a Girl Online, és a követőim mostanáig nagyon kedvesek voltak, és mindig biztató dolgokat írtak, de még mindig attól tartok, hogy egy nap minden tönkremegy. Mi van, ha a tegnapi poszt már túl sok volt? Túl személyes?

De minden oké. Igazából több mint oké. Ahogy gyorsan átgörgetem a hozzászólásokat, megakad a szemem olyan szavakon, hogy „köszönöm”, „bátor vagy”, „őszinte voltál”, „szeretlek”. Megkönnyebbülten felsóhajtok, és rendesen is elolvasom őket. És könnyek szöknek a szemembe attól, amit látok.

Köszönöm, hogy megosztottad…

Úgy tűnik, pánikrohamaid vannak. Ne aggódj, nekem is vannak…

Azt hittem, én vagyok az egyetlen…

Most már tudom, hogy nem vagyok egyedül…

Természetes, hogy felzaklatott a baleset…

Köszönöm, hogy őszinte voltál…

Jobb lesz…

Próbáltál már relaxációs gyakorlatokat?

Olyan bátor vagy, hogy megosztottad…

És így folytatódnak tovább és tovább, és úgy érzem magam, mintha beburkolna a szeretetük langyos melege. Jó tudni, hogy ez a pánikroham létező dolog, és nem csak én kezdek megőrülni. Vannak módszerek, amiktől jobban érezhetem magam. Magamban feljegyzem, hogy ezeknek később utána kell néznem.

Hallom, hogy odalent nyílik a szüleim szobájának ajtaja, aztán a trappolást a lépcsőn. Elmosolyodom, mert tudom, hogy apu most kezdi el a híres „Szombati Reggelit”. Elliottal mindig nagy kezdőbetűvel és idézőjellel emlegetjük a „Szombati Reggelit”, mert ennyire nagy esemény. Nem hinném, hogy marad serpenyő tisztán, mikor szalonnát, háromféle kolbászt, tócsnit és többféle tojást süt, grillezett fűszeres paradicsommal és a világ legpuhább palacsintájával. A gyomrom már a gondolatától is korogni kezd.

Ötöt kopogok a falon: Ébren vagy? Elliot rögtön válaszol három kopogással: Átmehetek? Visszakopogok kétszer, hogy jöhet. Most mintha az egész testem vigyorogna. Minden rendben lesz. A pánikrohamaim elmúlnak, amint fel tudom dolgozni a balesetet. Hamarosan újra normális leszek. Addig pedig „Szombati Reggeli”!

– Buggyantottat vagy rántottát kérsz? – kérdezi apa Elliottól. A szokásos szombat reggeli séfruha van rajta: szürke kapucnis pulóver, mackóalsó és egy kék-fehér csíkos kötény.

– Hogy készíted a rántottát? – kérdezi Elliot. Minden más helyzetben ez egy hülye kérdés lenne, de nem, ha apáról van szó. Ő ugyanis híres arról, hogy kétszáz különböző módon tud rántottát készíteni.

– Egy kicike zsülienre vágott vörös- és szórásnyi metélőhágymával – mondja apa francia akcentussal. Sokszor beszél kamu francia akcentussal, mikor főz, talán mert azt hiszi, ettől séfesebbnek tűnik.

– Ide egy pacsit! – teszi fel a kezét Elliot. Apa belecsap a fakanállal. – Rántottát, köszönöm!

Ellioton pizsama van és hálóköntös. Bordó selyem hálóköntösén zöld paisley minták vannak. Úgy néz ki, mint aki most lépett ki egy régi fekete-fehér filmből, már csak egy pipa hiányzik a szájából. Épp narancslevet öntök, mikor Tom bevonszolja magát a konyhába. Ez is a biztos jele annak, hogy apu „Szombati Reggelije” fergeteges: Tom kimászik miatta az ágyból reggel 9 előtt – hétvégén! Hogy tényleg ébren van-e, az más kérdés.

– ’Reggelt! – mondja Elliot egy kicsit túl hangosan, Tom kedvéért.

– Mmhm – horkant Tom, ledobja magát egy székre, és koppan a feje az asztalon.

– A koffeinje, Tom uraság – mondja Elliot, és egy csésze zamatos feketekávét önt neki.

Tom csak annyira emeli fel a fejét, hogy bele tudjon kortyolni.

– Mmhm – mondja megint csukott szemmel.

A tűzhely felől a sülő szalonna legcsodásabb illata árad felénk. Egy szelet kenyeret vajazok magamnak, hogy eltereljem a figyelmem az éhségről. Már szinte csorog a nyálam.

– Helló, helló! – suhan át anyu a konyhán.

Ő az egyetlen, aki rendesen fel van öltözve, mivel a reggeli után azonnal ki kell nyitnia az üzletet. Mint mindig, elbűvölően néz ki. Smaragdzöld rövid, ujjatlan ruha van rajta, ami tökéletesen passzol a vörös hajához. Én akárhányszor zöldet veszek fel, úgy érzem magam, mint egy karácsonyfadísz, de anyunak mindig sikerül a legjobb árnyalatokat eltalálnia. Körbesétál az asztal körül, és mindenkit homlokon csókol.

– És hogy vagyunk ezen a csodás decemberi reggelen?

– Mindannyian ragyogóan, köszönjük! – válaszol Elliot a tőle telhető legarisztokratább hangon.

– Pompás! – mondja anya még arisztokratább hangsúllyal.

Odamegy apuhoz, és megcsókolja a tarkóját.

– Csodás illatok, drágám.

Apu megfordul, és szorosan átöleli. Mi mind elkapjuk a tekintetünket. Azt hiszem, jó dolog, hogy a szüleim még mindig ilyen jóban vannak – hogy nem ülnek vég nélküli kínos csöndben, mint Elliot szülei –, de néha nincsenek tekintettel senkire.

– Még mindig ráérsz segíteni Andreának a boltban ma délután? – ül anyu mellém.

– Persze. – Elliothoz fordulok. – Eljönnél egy kis sétára a Lanes környékén ma reggel?

Tom azonnal felhorkant. Gyűlöl mindent, aminek köze van a ruhákhoz vagy a vásárláshoz – talán ezért van rajta most is egy élénknarancs futballmez és piros pizsamanadrág.

– Még szép! – mondja Elliot. Elliot minden bizonnyal a lelki testvérem.

– És mit szólsz egy kis kitérőhöz a kikötőbe, a kétpennys gépekhez? – kérdezem reménykedve.

– Még szép, hogy nem! – ráncolja a homlokát. Rácsapok a szalvétámmal. Mikor anya feláll, hogy elővegye a juharszirupot a szekrényből, Elliot hozzám hajol, és ide súgja: – Te jó ég, a blogod tegnap nagyot robbantott! Láttad a sok kommentet?

Vigyorogva bólintok, és bután büszkének érzem magam.

– Mondtam, hogy csak jó fog belőle kisülni – mondja Elliot flegmán.

– Mi sült ki jól? – kérdezi anya, mikor visszajön az asztalhoz.

– Semmi – mondom.

– A szalonna.

Két órával később a kikötő végében játszunk Elliottal a kétpennys gépen.

– Bocsi – kiabálja túl Elliot a játékgép zörgését –, de minimálisan sem látom értelmét ennek a hülye játéknak. Egyáltalán.

Bedobok még egy érmét, és keresztbe teszem az ujjaimat, miközben figyelem, ahogy az érméket tartó lap előrecsúszik. A lap szélén az érmék megbillennek – de nem esnek le. Kiengedem a levegőt.

– Mármint olyan, mint a Myspace. Vagy a zabkása. Semmi értelme!

Bedobok még egy kétpennyst, és magamban dúdolok, hogy kizárjam a fejemből Elliot nyavalygását. Igazság szerint pont annyira szereti utálni a kétpennyst, mint amennyire én szeretek vele játszani. A tálca előrecsúszik, és először úgy tűnik, hogy megint vesztettem. De aztán az egyik érme, ami eddig a szélén egyensúlyozott, leesik, és ez lavinát indít el. Összecsapom a tenyereimet örömömben, mikor egy halom érme esik a tálcára.

– Ez az! – sikítok, és megölelem Elliotot, csak hogy még jobban felbosszantsam.

Rosszallóan néz rám, de a vörös keretes szemüvege mögötti csillogásból tudom, hogy csak nagyon nehezen tudja visszafojtani a mosolyát.

– Nyertem! – vadászom ki az érméket a tálcából.

– Olybá tűnik – nézi Elliot a kezemet. – Húsz teljes pennyt. Mire fogod elkölteni ezt a világmegváltó összeget?

Oldalra döntöm a fejem.

– Nos, először is gondoskodom a családomról. Aztán veszek magamnak egy lenyitható tetejű Minit. Aztán pedig meglepem a legjobb barátomat, Elliotot egy kis humorérzékkel! – sikítom nevetve, miközben kivédem a játékos vállba verését. – Gyere, nézzünk be a Lanesbe, mielőtt dolgoznom kell.

A Lanes a kedvenc helyem Brightonban – kivéve persze a tengert. A macskaköves utcácskák labirintusa és a kis régi boltok miatt olyan, mintha az egyik sarkon befordulva hirtelen visszarepültem volna az időben kétszáz évet.

– Tudtad, hogy a Cricketers Armst annak idején Tonna és Halszekérnek hívták? – kérdezi Elliot, mikor elmegyünk egy régi ivó mellett.

– Tonnányi halszekér – mondom félig üres fejjel, mert szembejön velünk egy lány smaragdzöld filckalapban és mintás ruhában. Fantasztikusan néz ki. Azonnal le is fényképezném, de egy pillanattal később már el is tűnik az utca végében.

– Nem, nem tonnányi halszekér, hanem Tonna és Halszekér – mondja Elliot. – A tonnát régen ezer hering mértékegységének használták, mikor Brighton még halászfalu volt.

– Jól van, Wiki – mosolygok rá.

Elliot komolyan a két lábon járó Wikipédia. Lövésem sincs, hogy képes ilyen sok véletlenszerű információt tárolni a fejében. Az agya valószínűleg egy hatterányi winchesternek felelne meg. (A hatterányi jelenleg a legnagyobb winchester a világon – ezt az újabb adatot szintén Elliottól tudom.)

A mobilom rezeg a zsebemben: üzenetem jött Megantől. Azonnal eszembe jut a tegnapi a JB-s sztori, és kiszárad a szám.

Szia, áll még a ma este? Puszi

Teljesen megfeledkeztem az estéről. Még a héten valamikor feldobtam, hogy alhatna nálunk, mint régen. Félig vicceltem, félig pedig próbáltam visszahozni a régi barátságunkat, amikor még olyan nyugodt és könnyű volt minden. Mikor még minden olyan egyszerűnek tűnt.

– Ki az? – kérdezi Elliot, miközben elmegyünk a Lanes ezernyi ékszerboltjának egyike mellett. A kirakatablak középen előretüremkedik, mintha csak nehezen férnének el a mögötte tornyosuló ezüst nyakláncok, karkötők és -gyűrűk.

– Megan – dünnyögöm halkan abban bízva, hogy Elliot nem hallja meg, vagy hogy nem érdekli.

– És mégis mi a fenét akar? – kérdezi.

Összeszorul a szívem.

– Ja, csak kérdezi, hogy áll-e még a ma este.

Elliot rám néz.

– Mi van ma este?

A macskaköveket vizslatom a lábam alatt.

– Áthívtam pizsamapartira.

– Pizsamapartira? Hellóka, már tizenegyedikesek vagyunk!

Elpirulok.

– Tudom. Őszintén, nem gondoltam, hogy el akar jönni.

– Akkor minek hívtad meg?

– Azt hittem, hogy vicces lesz. – Megvonom a vállam.

– Aha – mondja Elliot. – Kábé, mint egy este a szüleimmel, amire most így kárhoztatva vagyok.

– Bocsi – karolok belé. A meleg és ölelnivaló vintage gyapjúkabátja van rajta.

– Hagyjuk – sóhajt fel. – Úgyis gigantikus töriházim van hétfőre, talán jobb is, ha otthon maradok. Hé, tudtad, hogy az a ház ott régen a Szembetegek Sussexi és Brightoni Ellátója volt?

Elliot egyik legimádnivalóbb tulajdonsága, hogy nem lehet vele tíz másodpercnél tovább haragban lenni. Bárcsak minden barátom ilyen lenne!

Elmegyünk a Choccywoccydoodah mellett, és egy pár lép ki az ajtaján, a frissen sült sütemények édes illatát hozva magukkal.

– Benézzünk a Tic Tocba egy forró csokira? – kérdezem. Még van egy félórám, mielőtt be kell érnem a boltba.

– Hm, még szép? – kérdezi Elliot teátrálisan. Kinyitja az ajtót, és int, hogy menjek.

A kávézó belül párás és meleg. Vitán felül a Tic Tocban készítik Brighton legjobb forró csokiját. És Elliottal már csak tudjuk, miután tudományos alapossággal teszteltük végig a várost. Míg Elliot végignézi a süteményeket a pulton, leülök, és válaszolok Megannek.

Persze. Gyere 8kor, pussz

– Szentséges ég! – mondja Elliot, mikor visszajön az asztalhoz. – Van egy új ízű minitortájuk! – mondja csészealjnyira tágult szemekkel. – Málnás-mokkás.

– Tyűha!

– Kérsz?

Bólintok. Bár eléggé tele vagyok még, sütinek azért mindig marad hely.

– Szuper! Rendelek.

Elliot visszamegy a pulthoz, én pedig hátradőlök, hogy magamba szívjam a kávézó melegét. Aztán nyílik az ajtó, és egy fiú lép be rajta. Azonnal felismerem Ollie bátyját, Sebastiant, és Ollie is ott baktat mögötte. Felkapom az étlapot és úgy teszek, mintha nagyon elmélyülnék benne, hátha így nem vesznek észre, és majd a kávézó túlsó végében ülnek le. De már hallom is, ahogy a mellettem lévő szék megreccsen.

– Penny!

Felnézek, és Ollie mosolyog rám. Semmi kétség, a kiskutya mosolya ellenállhatatlan. Leül a szomszéd székre, miközben vele szemben Sebastian néz rám hűvösen. Sebastian két évvel idősebb nálunk, és a legnépszerűbb – egyben legarrogánsabb – fiú a végzősök között. Egyben megyei teniszbajnok. Állítólag egyszer megmondta Andy Murray-nek, hogy javítson a fonákján. El tudom róla képzelni.

– Mi kell? – kérdezi Ollie-t ridegen.

– Kérhetek csokis shake-et? – kérdezi Ollie.

Sebastian úgy néz rá, mintha egy bögre hányást kért volna.

– Komolyan? És színes cukorkákat meg tejszínhabot is kérsz rá?

Ollie bólint, és most először látom őt zavarban. A bátyja megrázza a fejét és felsóhajt.

– Annyira gyerekes vagy!

– Jól van. Akkor kávét kérek – mondja Ollie vörös arccal. Fura ennyire bizonytalannak látni, szinte megsajnálom miatta.

Sebastian beáll a sorba Elliot mögé, én meg elkezdek pánikolni, mit szól majd Elliot a Kétlábonjáró Szelfihez az asztalunknál.

– Olyan érdekes, hogy így egymásba botlottunk – mondja Ollie, és leveszi a sálját. – Épp egy fél órája kértem el Megantől a számod.

– Tényleg? – A hangom nagyon magasra szalad. Köhögök, és megpróbálom még egyszer. – Miért? – A hangom most meg férfiasan mély. Az asztalterítőt bámulva azt kívánom, bárcsak életre kelne és körbeölelne, hogy eltakarja, mennyire zavarban vagyok.

– Meg akartam kérdezni, hogy nem találkozunk-e holnap délben.

Ollie-t bámulva komolyan tartok attól, hogy talán még nem ébredtem fel, és mindez csak egy álom. Megcsípem a lábam az asztal alatt, hogy megbizonyosodjam róla, ébren vagyok-e – egy kicsit túl erősen sikerül.

– Au!

Ollie aggódva rám néz.

– Mi történt?

– Semmi, csak…

– Úgy tűnt, fáj valami.

– Igen. Igen, azt hiszem… – Valami hihető magyarázat után kutatok. – Azt hiszem, megcsípett valami.

– Megcsípett? Mégis mi?

– Ööö. Egy bolha.

NEMNEMNEMNEMNEM!!! Hülye, hülye.

Ollie egy kicsit arrébb csúszik a székén.

– Mármint nem… nem bolha volt – dadogok. – Nyilván! Nincsenek bolháim, vagy ilyesmi. Csak olyan volt, mintha…

Kényelmetlenül mocorgok a székemen, és a bőrhuzat megnyikordul. Mintha fingtam volna.

– Ez nem én voltam… hanem a szék! – habogok. Miért, ó, miért kellett pont olyan székre ülnöm, amibe mintha fingópárnát szereltek volna? Megint mocorgok, hogy újra kiadja azt a hangot, és bebizonyítsam Ollie-nak, hogy nem eregetek galambokat, de most persze csendben marad.

Ollie rám néz, majd beleszagol a levegőbe. Komolyan, fájdalmas kifejezéssel az arcán beleszagol a levegőbe. Istenem! Tényleg azt hiszi, hogy fingtam! Azt hiszi, hogy bolhás vagyok, és hogy fingtam! Imádkozni kezdek, hogy egy meteor csapjon bele a kávézóba, vagy hogy kezdődjön el a zombi apokalipszis, vagy történjen bármi, amitől Ollie elfelejti, ami az imént történt.

– Jaj, ne! Már ennyi az idő? – kérdezem anélkül, hogy ránéznék az órámra. – Mennem kell. Dolgom van. – Feltámolygok a székből.

– És mi lesz a holnappal? – kérdezi.

– Ja, persze. Írj rám. – Végre valami, ami nem hangzik teljesen idiótán. Most egészen lazának tűntem. De ahogy összeszedem a kabátomat és Elliotét, megbotlok a sálamban, és ráborulok egy pincérlányra, aki egy tálcányi meleg paninit cipel. Az evőeszközök nagy robajjal szóródnak szét a földön, amitől borzalmas, riadt csend szakad a kávézóra. Érzem, ahogy minden szempár rám szegeződik. Valahogy odaérek Elliothoz további katasztrófa nélkül.

– Mennünk kell – suttogom neki.

– Mi? – mered rám. – És mi lesz a sütivel?

– Csomagoltasd be, és hozd be a boltba. Vészhelyzet van. Köszi. Szia!

És ezzel ráterítem a kabátját, és kitámolygok az utcára.

{*} Kosztolányi Dezső fordítása.