Magyari Tivadar

A ragasztott ház

(és még két kisregény)

– részlet –

Koinónia • 2016

Magyari Tivadar: A ragasztott ház

© Magyari Tivadar, 2015
© Koinónia, 2015

Elektronikus kiadás

ISBN 978 973 165 124 8

A Koinónia Könyvkiadó tagja az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének, a Magyar Gyerekkönyvkiadók Egyesülésének és a Romániai Magyar Könyves Céhnek.

A ragasztott
ház

Énya, épa és Bálint unokanagybáty

– Tricskó néni 1883-ban született, és 1901-ben, tizennyolc évesen hazudta először, hogy terhes. Én 1980-ban születtem, és 2001-ben, huszonegy évesen hazudtam, félig-meddig, mert én is elhittem, hogy terhes vagyok, száz évvel később, mint Tricskóné.

Van nekem egy gyermekkori, játékos ígéretem: ha megnövök, könyvet írok a ragasztott házról, ahol laktam a szüleimmel, Csubával meg veled, könyvet írok rólatok: apámról, az akadémikus professzorról, anyámról, a néprajz-skiccelőről és tájszócédulázóról – Csuba és én úgy szólítottuk egy idő után őket, hogy „épa” és „énya” – és rólad, Bálint, meg Mámáci néniről, fogadott nagymamámról, legjobb barátnőmről, a többiekről, apósról, anyósról, minden szomszédról, még Tiborjúról is, akit a legkevésbé szerettem, mert épa azt mondta róla, talán még óvodás lehettem, hogy Tiborjú „hányaveti”, akkor ezt valami nagyon rémesnek hittem.

– Apád még ma is szerkeszt tökös szócikkeket a nagyszótárba?

– Azt hiszem, kevesebbet, inkább a régebbieket írja újra, most, hogy már digitalizálják a nagyszótárt és felcuccolják az egészet az internetre.

– Apád: aki a nagy szavalónőről írt doktori disszertációt. Aki a fürdőkádja káváján egyensúlyozva töltötte az ezerkilencszáznyolcvankilences decemberi forradalmat.

– Gonosz vagy, Bálint, bántod az öreget! – de szükségem van rád, hogy megírjam a könyvet a ragasztott házról, mert nem ismerek minden részletet. Te mettől meddig laktál nálunk?

– Én 1964-es vagyok. A kilencedik osztály előtt kerültem fel Kolozsvárra, tizennégy évesen. Ez azt jelenti: 1978-tól laktam nálatok. Akkor jutottam be, tudod, a kolozsvári 3-as számú suliba. Anyám nem akarta, hogy hajnalban ingázzak, busszal. Bentlakás nem került szóba, azt hiszem. Azelőtt kapták meg a szüleid a négyszobás lakást és felajánlották, lakjak náluk. Apád unokatestvérem, harmadik, csak nagybátyámnak néz ki, mert majdnem húsz év különbség van közöttünk. Nálatok laktam, Ágó, a középiskola alatt, aztán egyetemista koromban is, s még vagy három évet, kezdő mérnökként.

Már ott laktam, amikor te születtél, olyan tizenhat éves lehettem. Anyád, ha kiugrott a boltig, rám mert hagyni téged. Ettől mind a ketten meg voltunk ijedve. Te üvöltöttél, én rémültem hívtam át Búzánét.

– Mámáci néninek hívtam, férjét meg Búzaelvtárs bácsinak. Énya születésem után hamar visszament dolgozni, akkor egyezett meg Mámáci nénivel, hogy vigyáz rám, nekik éppen jól jött az a kis pénz, mert Búzaelvtárs bácsi ismét kegyvesztett lett a pártnál, azt hiszem, az is maradt már végleg, valahol még dolgozott talán, aztán nyugdíjba ment.

– Az öreg nagyon rég, még az elején, valami nagykutya volt a pártnál. A negyvenes vagy az ötvenes években. Hol fent volt a polcon, hol lelökték onnan a saját elvtársai. Egyik szomszéd mesélte, talán Hetfű János, de ő is korábbi lakóktól hallhatta, hogy egyik nap azt tudták róla, hogy nagy-nagy elvtárs – másnap éjjel már vitték is el, megbilincselve. Két nap múlva hazajött, bilincs nélkül. Akkor egy ideig megint nagy elvtárs lett. Az övék viszonylag jó lakás volt, emeleti, akárcsak a tiétek. Az emeletiek sokkal jobbak ott. Nagy szobák, több szoba. A földszintiek az udvarra nyílnak, legtöbbnek még előszobája sincs. Sokuknál a konyhát is a szoba egyik sarkában rendezték be. A kis fürdőszobákat, vagy inkább csak vécéfülkéket is úgy csinálták, hogy valamelyik szoba sarkát levágták, elfalazták. A legérdekesebb az Átláccó Zerge nénié volt: neki az előszobában volt a vécéje. Habár ő az emeleten lakott. Amikor beléptél hozzá, balra volt a fogas, jobbra a vécékagyló. De ezek a kis lyukak eredetileg, valami régebbi világban, üzletek és kisiparos műhelyek voltak. Nem lakások.

– Épa rögeszmésen foglalkozott Búzaelvtárs bácsiékkal: kínozta a gondolat, mi lehet ennek a bácsinak a fejében most – mármint akkor, a hetvenes, nyolcvanas években –, ennek a régi, visszavonult, már nyugdíjas pártaktivistának a fejében, mit tud ez a mai dolgokról, például róla, az ő tevékenységéről – mindent? semmit? valamit? –, mit szól ahhoz, milyen rémes kimenetele lett az egész kommunizmusnak meg a nemzetiségi politikának? –, de Búzaelvtárs bácsi úgy jött-ment, mosolygott, mindig egyformán nyugisan, úgy köszönt, mintha nem tudná, hogy épa zseniális irodalmár, mintha épa nem volna közismert, meg minden, ami ezzel jár: „Jó napot kívánok, Becsedek úr!”

– Ágó, élnek még ezek az emberek?

– Rajtunk kívül már csak az apósomék. Miután Tricskó néni meghalt száztizenöt évesen – vagy másik számítás szerint kilencvenöt évesen –, Átláccó Zergike lett a legöregebb az udvarban, azután elég sokáig élt, még Krümple Rözsébetet is túlélte. Gyla bácsi és Husika néni pár év különbséggel mentek el, Mámáci néni is csak három évvel élte túl Búzaelvtárs bácsit.

– Az öreg Gyla mikor szabadult?

– Gyla bácsi halála előtt egy-két évig már nem volt házi őrizetben, talán azért, mert letöltötte a büntetését, vagy inkább azért, mert akkor már nem bajlódtak a homoszexuálisokkal.

– Biztos emlékszel, Átláccó Zergike naponta elment egy temetésre. Volt nap, hogy kettőre is. Kinézett egy halálesetet az újságból, és a megadott órára kiment a temetőbe. Teljesen idegen emberek temetésére.

Mikor odaköltöztem hozzátok, Csuba olyan hároméves lehetett, te meg se voltál születve. A szüleid figyeltek, hogy nekem mindenem meglegyen: fűtés, kaja, meleg víz a kazánban, vasalt ing. Apád tanított meg nyakkendőt kötni. S amikor nagyobb lettem, külön szobát kaptam. Szóltak, hogy be kell venni az orvosságot, ha beteg voltam. Anyád naponta megkérdezte, mi újság a suliban. Andor bátyám néha érdeklődött, mit tanulunk törciből vagy magyarból, de alig hallgatta meg, hogy erre mit felelek. Belekezdett egy hosszú előadásba annak kapcsán. Anyád sose figyelt ilyenkor rá, tett-vett, közbeszólt másról, mintha apád nem is beszélne. Apád nem hallgatott el. Lökte tovább az előadását. Egyszerre ketten beszéltek. Ez gyakran előfordult.

– Ma is folyton egymásra beszélnek, nyugodtan, fel se emelik a hangjukat, nem is akarják túlbeszélni a másikat, csak mondják a magukét, legtöbbször egyszerre szólnak, mi választhatunk, melyiket akarjuk hallgatni, olyan, mint a tévé vagy az internet: lehet választani a műsorok közül. Csak Jancsika képes a kis pihent agyával mind a kettőjükre figyelni.

– Anyád talán már az első nap szólt nekem, ne mondjam neki, hogy „Nancsa néni”, hanem tegezzem, hogy „Nancsa”. Viszont apád azóta is nekem „Andor bátyám”: őt magázom, soha nem jutott eszébe, hogy tegeződjön velem. Hetfű Jánost is tegezhettem, amikor már nagyobb fiú voltam. Jó, persze kollégák lettünk a szikragyárban. Úgy mondom neki most is, hogy „szervusz, Jancsi bátyám”.

– A szüleink úgy tanítottak, hogy „édesapámnak” és „édesanyámnak” szólítsuk őket: apám mondta, távolról székely származásúak, tehát székelyek vagyunk, a székelyek – olvassuk csak Tamásit! – így szólítják a szülőket, s mi ezt tartottuk is, de ahogy kamaszodtunk, rövidült a megszólítás, egyszer „ésapa” meg „ésanya” lett, aztán, nagy bánatukra vagy sem, nem nyilatkoztak erről, szerintem apámat zavarhatta, anyámat nem, ennyi maradt: „épa” és „énya”.

– Hogy hívták azt a pasast, aki folyton megjelent Andor bátyámnak álmában? És mindig megijedt tőle. Utána szarta össze magát napokig.

– Épának néha Gaál Gábor, néha meg Balogh Edgár szokott megjelenni álmában. A legborzalmasabb az volt, amikor egyszerre mind a ketten. Mostanában is megtörténik, és tényleg, először nagyon megrémül álmában, mert azok ilyenkor beszélnek hozzá valamit, személyesen, valami nagyon-nagyon fontosat mondanak neki a világról, az országról, róla önmagáról, mit tudom én! – üzeneteket bíznak rá, tanácsaik vannak, de mire épa felébred, soha nem emlékszik arra, hogy mit mondtak, és töri az eszét rajta napokig, ideges. Ez a lököttség egyetemi éveiből maradt vissza, akkor kezdődött. Gaál Gábor már épa gyermekkorában sem élt, Balogh Edgár meg most halt meg valamikor nyolcvankilenc után.

– Az iskolában a tanáraim ismerték a szüleid. Tudták, Becsedek Andornál, a szerkesztőnél lakom. Ki voltak ettől ájulva. Kérdezték, tényleg unokaöccse vagyok-e. Jött két tanárnő az egyetemről egy csomó egyetemistával. Rajtunk tanultak tanárok lenni. Súgta ennek a két tanárnőnek a mi osztályfőnökünk, én meghallottam, hogy kiknek vagyok a rokona. Becsedek Andornak és Becsedek Nancsának.

– Rosszul emlékszel, vagy az osztályfőnököd nem tudta: ényát nem Becsedek Nancsának hívják, a leánykori nevét használta mindig: Petyete-Szabó Nancsa. Amikor összeházasodtak, a hetvenes évek elején egy feleség, némi körülményeskedés közepette megtarthatta a korábbi családnevét: ényának ez úgy sikerült, hogy épa akkori főszerkesztője – vagy egyetemi professzora? már nem tudom – felhívta az érdekükben Bidon elvtársat a megyétől, vagy Berbeko elvtársat, vagy Barácz elvtársat, mindegy, az intézkedett: énya megtarthatta ősi családnevét.

– Édesapád évek óta nagy munkában volt. Minden erről szólt. Úgy mondta, hogy a disszertációját írja. Doktorátust. Hogy hívják azt a szavalónőt, akiről írta azt a dolgozatát?

– Tessitori Nóra. Épa az egyetem után beiratkozott doktorátusra, és a tanáraik nekik, már korábban is mint diákoknak, folyton azt tanácsolták, később az én időmben nekünk is, hogy mindegyiküknek legyen egy saját szerzője, történelmi személyisége az erdélyi múltból, lehetőleg a két világháború közötti időkből, akihez ő nagyon ért, ismeri minden ágát-bogát a művének, életének, még az összes anekdotát is úgy, hogy abban a témában csak ő tudjon labdába rúgni. Épának, nem tudom, hol késett, hol tátotta el a száját, mert ő, tudod te is, amúgy könyöklős fajta – s nem akarok rákérdezni, mert kétórás választ ad –, szóval épának a sok személyiség közül, egy kiadott listáról Kőmíves Nagy Lajos jutott. Ez is egy ilyen erdélyi mindentudó volt, főleg színháztörténeti alak, viszont épa kevesellte: mások elvitték Benedek Eleket, Kuncz Aladárt, Jancsó Elemért meg ilyeneket, és ott valamelyik tanár lelket öntött bele, buzdította, hogy Kőmíves Nagy Lajos is méltó téma, s nyisson a kutatásaiban egy mellékszálat: szánjon egy-két fejezetet Kőmíves Nagy Lajos feleségének is, a színésznőnek, Tessitori Nórának.

Endre és
Ágnes

Első rész: Az aranyhal

1

Rámbízta Endre barátom a kedvenc aranyhalát, ameddig ő külföldön van, etessem. Egy nap ott találtam kiesve az akvárium mellett, féldöglötten. Volt még egy enyhe pulzusa, visszadobtam a vízbe. Feléledt, szenvtelenül szólt:

– Nagyon fáradt és szomjas vagyok. Most csak egy kívánságodat teljesítem, de azt automatikusan. Jó?

Legyintettem. Nem először teljesítette aranyhal a kívánságaimat: egyiktől sem lettem boldogabb.

– Amikor csak egyetlen kívánságot teljesíthetek, megfigyeltem: az általában szexuális jellegű.

A szexuális dolgokban úgy menekülök előre, hogy nagyképű vagyok:

– Nem nagyon vannak teljesületlen szexuális kívánságaim, s ha igen, én magamnak tudom teljesíteni.

– Ne hazudj!

– Úgyhogy pihenj csak szépen, úszkálj, semmit sem kívánok most. Dobjon vissza az ember néha önzetlenül is aranyhalat.

– Nem kell, hogy hangosan kívánj valamit. Mondtam már, automatikusan teljesítem a szexuális kívánságokat. Ki se kell mondanod, elég, ha rágondolsz.

2

Hazamentem, alig tettem le a kabátom, csengettek. Három tökéletes nő didergett az ajtóban, mindegyik más- és másképpen volt tökéletes:

– Szióka, te! Azért jöttünk, hogy megadjuk a telefonszámunkat, hogy amikor egyedül vagy, és már nagyon-nagyon kanos vagy, azonnal fel tudjál hívni bennünket. Te!

Mosolyogtam bárgyún, rémülten néztem a szomszéd ajtókat: ezt hallja valaki?

– Valami hülye reklám, kezicsókolom?

– Na, fogd meg szépen a telefonszámot. És várjuk, hogy hívjál. Jó, dudika? – félig megkerült engem, belecsípett a fenekembe: – Jól áll neked ez a nacika, te! De lehetne szűkebb is, mert ez lötyög, te! Akinek ilyen fokhagymasegge van, annak olyan nacika is kell.

Ez bosszantott, mert szabadidőm jelentős részét akkoriban a saját kinézetemre fordítottam. De jó humorérzéket akartam mutatni.

– Ti izék vagytok, hogyismondjákok, „házaló örömlányok”?

Ezt hülyeség volt kérdezni: házaló örömlány nincs, azt én találtam ki magamnak, egyszer, már rég.

– Hogy beszélsz, te kakaska, te? Úgy nézünk mi ki? Én Ticsi vaok, huszonkét éves.

Gyorsan bemutatkoztam én is, azzal a mondattal, amivel mindenkinek szoktam:

– Jancsai Lideszlád vagyok. A barátok Ládinak szólítanak.

Ticsi folytatta:

– Én vaok a középső. Ő itt Sziszi, negyvenkét éves. Azér’ negyvenkettő, mert már érett. Látod? De még elég sovány, látod? És ő meg Fuszi, ő tizenhét és fél éves. Ne félj, mert felkerekítve tizennyolc. De tizenhatnak se néz ki. Látod?

– Mindig hárman jártok?

– Nem, de neked az az álmod, hogy egyszerre hárommal. Egy érettel, egy félérettel és egy koraérettel. Jól mondom? Egy borotválttal, egy nyírttal és egy gyapjassal? Ezért csak hívjál, mikor akarsz, bármikor, és mi mind a hárman – no questions! – jövünk. Te! Értetted, dudika? No questions!

– Ó hogyne, hát miért jönnétek? Ide?

– Mert hívsz, Ládika, mert hívsz, nem vacakolunk, nem akarunk először moziba menni, vígoperába sem akarunk menni, hanem egyenesen az ágyadba akarunk menni! Most pedig felvesszük a személyes adataidat. Méreteidet. Felmérjük az igényszintedet, mondjad, például mit szeretsz: a nagy kisajkakat vagy a kis nagyajkakat?

Elkergettem őket, főzni kezdtem valamit, levest vagy másodikat, az a végére szokott nálam kiderülni, majd olyan másfél óra múlva felhívtam az ideadott számot, vajon mi lehet, ejsze egy hülye vicc. Persze nem vette fel senki. Még jó, mert éppen csengetett valaki az ajtón. Nyitottam, s hát ők voltak mind a hárman, Ticsi nekem rontott, vetkőztetett, Sziszi kirángatta az ágyat a fal mellől a szoba közepébe, a kis Fuszi közben bevonszolta a konyhaasztalt. Rengeteg párnát tornyoztak fel, nem tudom, honnan, sosem láttam ezt a sok párnát, nem az én párnáim.

Órák múlva, az utolsó aktus után azonnal felugrottak és bemásztak a ruhásszekrénybe.

– Mi van? Mit csináltok ott? Megbolondultatok?

– Eltűnünk, Ládika, nyugodtan tudjál elaludni. Ezután itt lakunk a szekrényben. Ha szükséged lesz ránk, nem kell hogy telefonálj, ne pazarold ránk az ingyen perceid, az csak első alkalommal van. Ezután kopogj a szekrény oldalán. Jó?

Éltem az alkalommal, azonnal elaludtam, másnap ébredtem fel.

3.

Reggel ruhákért kinyitottam a szekrényt, persze nem voltak benne nők, hova fértek volna, a holmik is alig férnek, kacagtam egy nagyot, kivettem a zakómat, zsebkendőt és mandzsettagombot. Inget, fehérneműt nem találtam ott, kiléptem az előszobába, ahol óriási bőröndöm állta el az utat. Szolgálati célokból sokat utaztam, s előfordult, hogy egy-egy hétvégén szexuális érdekeim követve vezettem le sok száz kilométert valamelyik régiúj vagy újrégi lányhoz. A bőröndöt soha nem pakoltam ki, botladoztam rajta, ide-oda rugdostam a tágas előszobában. Hasonló sorsa volt a fürdőszoba küszöbén egy óriási neszesszernek, azt sem pakoltam ki, untam, utáltam a kicsomagolást. Néha elfelejtettem, hogy ott van, átbotlottam rajta vagy véletlenül belerúgtam, repült a küszöbről a kádig, csörögtek benne az arcszeszes üvegecskéim, onnan zörögve visszadobtam a küszöbre, de közben az anyjába küldtem.

Öltöztem a szobában a szekrény mellett, hangosan kacagva a helyzeten, na persze, még hogy a szekrényben laknának „három nők”! Magammal így csúfolkodva meg is kopogtattam a szekrény oldalát, s szóltam is:

– Kop-kop-kop! Huhú!

Jól szájba vágott a szekrényajtó, amint ezek hárman sikongva előugrottak. Felordítottam a frásztól.

– Jaj, megijedtél, fokhagymafenekű dudika? Bocs!

Kiparancsoltam őket a házból, elmentem munkába, ott senkit sem találtam méltónak arra, hogy elmeséljem, mi történik velem. Ami egy hálás aranyhal műve.

Délután rendezgettem a szobában, véletlenül hozzákoccant a könyököm a szekrényhez. Hát ezek ott voltak megint, nem tudom, mikor, hogyan jöttek be a házba, mikor bújtak oda, hogy férnek el ott? Miért nincsenek ott, amikor nem kopogok, hanem csak a cuccaim teszem-veszem? Így intézte ezt a hálás aranyhal?

Kiugrottak, azonnal letépték rólam a ruhát úgy, hogy a kedvenc, méregdrága ingem gombjai repkedtek szét, két óra múlva villámgyorsan visszamásztak a szekrénybe.

4

Este kocsiba ültem, indultam barátomhoz megetetni a hülye aranyhalat. Közben arra gondoltam, ez az Endre nem sejti, hogy mire képes az ő hala. Nem tudom, miképpen fogom neki elmesélni: Endre az a barátom, akivel nehezen menne a személyes szexuális dolgok megbeszélése. Zavarban volna, és akkor már én is zavarban lennék. Szemérmes nagyon, vallásos is, meg minden. Egy szolid, hívő lány való neki, komoly arcú, egyetemista vagy egyetem utáni lány, hosszú hajú, lófarkban, jó lenne már végre, szerintem évek óta nincs senkije, egy olyan lány vagy inkább elvált nő, amelyik ugyanolyan szemérmes, mint ő: csak leoltott lámpa mellett csinálják; orálisra nem gondolnak, legfennebb Endre, de ő ezt az ördög munkájának tulajdonítja, és csak egy más, nem létező, körvonalaiban vázolt nővel tudja elképzelni; elég nehéz lehet Endrének ebben a visszafogott állapotában úgy fantáziálnia, hogy jól körvonalazódjon előtte egy nő: mire körvonalazódna, elveszíti Endre a képet az agyából, folyik tovább az élete, például akkor ő kimegy a konyhába, megeszik egy fokhagymás kolbászt, és elfelejti az egészet. Freud mondta: csináljunk valamit, kössük le magunkat, és az ördög elalszik, viszont mi idegbajosak leszünk.

Ahogy töprengtem azon, milyen lány legyen ez az Endre barátnője, odaértem a tömbháza kapujához. Elhatároztam, hogy hazafelé menet jobban átgondolom ezt a lányt.

A lépcsőházban mindig káposztaszag vesztegelt. Az Endre emeletén a szomszéd ajtók mögül vontatott beszéd, főzési meg szöszölési hangok jöttek ki.

Az aranyhal unatkozott, rám se nézett, dobtam neki ennivalót, siettem el, gondolkozni tovább a lányról és Endréről. Lemenet a lépcsőn eldöntöttem, otthagyom az autót. Endre utcájában ilyenkor van hely, ingyen lehet parkolni, gyalog sétálok egyet hazáig, és lassan, nyugodtan végiggondolom Endrének és annak a lánynak – vagy elvált nőnek – a nemi életét.

Eldöntöttem: Endre barátnője legyen lány, ne elvált nő.

Civilek,
kelták,
bolondok

Előhang

– Ki alszik most? – kérdezte Robert.

Snerenditza néni bicegett ki a jegypénztárból, nehezen indult gémberedett lábbal, sokat ült ott egy kényelmetlen forgószékben, olyasmiben, amilyen a zongora előtt szokott lenni, bár ennek támlája volt. Kiáltotta a peronon, Robert irodájának az ablaka előtt:

– Liliche tánté a soros az alvásnál. Fél óra múlva ébredne. Költsem most, főnök?

– Nem. Kérlek szépen, a többiek, ti ketten, gyertek be, beszéljük meg a mai menetrendet. Lehetnek gondok. Az ausztriai árvíz miatt késik az amszterdami gyors, és ez mindent boríthat.

Hajnal volt, még sötét. Röviden megbeszélték a tennivalókat, hárman, mert Liliche tánté aludt: Robert, Snerenditza néni és Dolfi Wagnerskin.

Amikor már indult mindenki dolgára, Robert rámutatott egy nagy ládára, aminek az oldalára egy elégedett majmot festett egy megélhetési piktor:

– Tele van dobostortával. Fogyasszátok! Tegyétek félre a Liliche tánté részét, s ami megmarad, osztogassátok a félénk hajléktalanok között a váróteremben; ha még ezután is maradt, akkor az utasok között is. A minisztérium küldte nekünk. Válaszoltak a kérvényemre, amiben fáradt olajat kértem a sínek, a talpfák kenésére. Azt írták, hogy csekélynek találták a kérésünket, s hát a jóváhagyó válaszukat megtoldják egy láda dobostortával. Külön mozdonnyal küldték.

Vitték a ládát, s ki-ki dolgára ment. Fél perc múlva nyikorgott a rézkilincs, Kosmin Engelbrecht, a rendőr is benyitott a brassói állomásfőnök irodájába azzal, hogy zavarja el vagy sem a vágányokról azt az alakot odakint – vagy hagyja szerencsétlent?

1.

– Nem. Köszönöm, Kosmin, hagyjad, ha szerencsétlen. Kérlek, egyél dobostortát, vigyél belőle a kedves feleségednek is.

Robert nemrég járt a peronon, indított egy vonatot, kezet rázva és ölelkezve a mozdonyvezetővel, de nem látott senki szerencsétlent a vágányokon. A rendőr kimutatott az üveges ajtón, félrehúzta a megszürkült függönyt, ott az a szerencsétlen, akiről ő beszél, minden utast megszólít, mutogat nekik, kiáltozik, terelgeti őket.

Robert kacagott: nem ismeri. Bolond lehet, a város újabb bolondja, azok előbb-utóbb az állomásra kerülnek melegedni, mint a félénk tekintetű hajléktalanok. Megjegyezte, jó nagy marha ez is – az ember kétméteres lehetett, testes, de nem pocakos. Kopott, valamikor barna, most inkább szürkés kordbársony nadrág volt rajta, a combján és derekán nagyon bő, ezért szinte a melléig felhúzta, ott megállt a hasa felett, a lábszárnál hirtelen leszűkült, valami húsz évvel ezelőtti divat szerint, nyakigláb lett tőle. Felül repedezett, fekete bőrkabátot viselt, nem gombolta be, valami jelvények lógtak a mellén, a fején tengerészsapka, amiről lefejtették az összes zsinórt, paszpólt, sapkarózsának feltették rá a vasút jelvényét, ezt Robert meg is látta, felhúzta szemöldökét: vasúti jelvényt visel tengerésztiszti sapkán? – igen, szegény valóban lökött.

Az idegen sorra odament a peronon várakozó utasokhoz, valamit mondott nekik, azok átadták a jegyüket, ő megnézte, forgatta az apró kartonokat a lámpák felé, még égtek a hideg fényű körték a peron felett, közölte a fázós utasokkal, mit ők is tudhattak már, hogy melyik vágányra érkezik a vonat, visszaadta a jegyet, az utasok bólogatva köszönték, ő meg hanyag mozdulattal szalutált.

– Ezért kérdeztem tőled, hogy ne zavarjam el – sóhajtott a rendőr.

Az állomásfőnök vidáman legyintett, dolgozott valamennyit a számítógépén, később áttelefonált a másik szobába, ahol a pályaudvar patikája volt, a gyógyszerésznőnek, hogy be kell mondani a hangszórón a következő vonatot, az amszterdami gyorsot, mert az mégsem késik. Egyedül Liliche tánténak, a gyógyszerésznőnek volt jó énekhangja a brassói fejpályaudvar négy alkalmazottja közül – egy állomásfőnök, egy pályamunkás, egy pénztárosnő és ez a gyógyszerésznő. A vonatok bemondásához ének is kellett, ezért szinte tízpercenként zárta a kis gyógyszertárat, szaladt át a jegyirodába a mikrofonhoz.

– Kosmin, menjünk ki! Kérlek szépen, segíts nekem – szólt az állomásfőnök a rendőrnek, mert el akarta mozdítani a kávéautomatát a váróteremben. Valami füstölt mögötte, Robert félt, hogy rövidzárlat lehet, leég az épület. A gép oda volt kövesedve, tegnap nem bírták ketten a pályamunkással félretolni.

A rendőr besegített az állomás körüli munkákba, a körzetébe tartozott ez a fontos vasúti csomópont: a brassói fejállomás. Amikor tehette, végigment a peronon, beszélgetett, viccelődött egy kicsit az utasokkal, a félénk hajléktalanokkal, akik ott melegedtek. Néha vele tartott felesége, szintén rendőr: egy olyan kivételes rendőrnő, akinek nem volt lófarka.

Naponta többször jött, vigyázott a rendre, csak a berukkoló katonákkal nem bírt volna, a regrutákkal, ahogy ott hívják, akik részegen üvöltözve mulattak órákig a vágányok között, csapkodták az énekük mellé a ritmust a vagonok oldalán, de nem tettek nagy kárt. Velük Engelbrecht Kosmin nem törődött, amikor elment közöttük, együttérzőn mosolygott rájuk mint katonaviselt ember, s ők a rendőr láttán udvariasan pislogva fél percre abbahagyták a hőbörgést: ez volt a legjobb módszer.

Kiléptek az állomásfőnöki irodából, a narancssárga mellényes pályamunkás – a négy alkalmazott egyike –, Dolfi Wagnerskin éppen hangosan veszekedett azzal a nagy emberrel, akinek fején a vasúti jelvényes tengerész-tányérsapka volt.

– Dolfi, gyere ide, ne bántsd azt a részeget. Jöjj, vigyük arrébb ezt a ronda kávégépet.

Nem bírták elmozdítani az automatát. A kiömlött kávé, a melléhordott sár, a rozsda, a váróteremben élő galambok és egyéb lények ürüléke maltert alakított a takarítás nélküli évek alatt, s a gép odakövesedett a helyére. Négyük közül a pénztárosnő, Konstanzia Bistritz – más néven Snerenditza néni –, aki a vonatjegyeket árulta, szabad idejében takarított néha, de kevés szabad ideje volt, sok ezer utas fordult meg a jegypénztárnál naponta. Mindig csak a szemét felső rétegét tudták eltakarítani, a többi rakódott, rakódott, hamarosan megtapadt, idővel megkövesedett.

Valahányszor a regionális vasútigazgatóságon megtartották az állomásfőnökök értekezletét, Robert felszólalt, erősítést kért, esetleg takarítószemélyzetet, legalább egy részmunkaidős alkalmazottat. A vasútigazgatóság vezetői, Robert jó barátai, volt évfolyamtársai bólogattak, jelezték, hogy ismerik a problémát, zavartan szabadkoztak:

– Robert, tartsatok ki, mert (de ezt te is tudod) nincs semmi lehetőség mostanában arra, hogy újabb embereket szerezzünk oda. Ez nekünk is fáj. Mindnyájan csodára kell hogy várjunk ahhoz, hogy a brassói fejpályaudvarnak további alkalmazottjai legyenek. Annyit talán el tudnánk érni számotokra, hogy lehessen egy főállású szociális munkásotok, esetleg egy fél pszichológus, egy fél szociológus és egy egész humán menedzser, aki lelki és erkölcsi támasza lehet annak a négy állandó alkalmazottnak. Nagyon szégyelljük magunkat előtted, de ez van.

A megkövesedett lábú kávéautomata mellett Robert szomorú volt.

– Hívjátok ide azt a szegény lököttet is! Marha nagydarab ember. Segítsen ő is, ha már lökött és itt hülyéskedik.

A tengerészsapkás jött, erős embernek látszott, de vele sem tudták mozdítani a gépet, Robert sóhajtott, hogy jól van, mindenesetre köszöni, elmehetnek. Végignézett magukon, a tiszta, élre vasalt egyenruhákon, fehér ingeken, még a pályamunkásnak is szép tiszta munkaruhája volt a narancsmellény alatt. Konstanzia Bistritz – Snerenditza néni – ügyelt a ruhák tisztaságára. Az állomásépület padlásán titkos moso- és vasalda működött, régi szekrényekben álltak békebeli rendben a csereruhák, sapkák, jelvények, keményített sárga jelzőzászlók.

– Ne erőlködjünk, srácok, ha jobban nekifekszünk, összekoszoljuk magunkat. Valamelyik nap szerezzünk használt ruhát, meg szerszámokat, amik ide kellenek, és megpróbáljuk még egyszer.

A testes idegen tisztelgett, megszólalt:

– Bármi van, főnök, szóljon, mert én itt vagyok reggeltől késő estig, ha kell, túlórázok is. Mélysötét éjjelen pedig az anyám, a drága mutter helyettesít!

Robert bólintott felé kedvesen, de tudta, neki át kellene néznie rajta. Valami jelvények lógtak a másiknak a bőrkabátjára tűzve, Robert ellenállt a kísértésnek, hogy megnézze ezeket, kikerülte az óriást, az órára pillantott, a gyógyszerésznő, Liliche tánté éppen megszólalt a hangszóróban, hogy az amszterdami gyorsvonat érkezését közölje. Előtte egy dallamot kellett énekelnie, mert a rendszerbe épített zenei szignó elveszett valamikor, már rég, Liliche tánté saját énekkel pótolta. De már senki sem emlékezett annak az országnak a vasúti szignójára – hogy eldúdolja –, amihez a brassói fejpályaudvar tartozott.

– Bánom is én, mit énekelsz, valami ének legyen – nevetett Robert évekkel azelőtt, amikor a zene eltűnt a rendszerből, és Liliche tánténak vállalnia kellett a hangosbemondást, dallamostól, a gyógyszertár működtetése mellett. Szóltak a vasútigazgatóságról Robert barátai és volt évfolyamtársai, tegyenek valamit önerőből, hogy legyen zenei felvezetés a közleményekhez, ha nem, vissza kell térni a régi, békebeli megoldáshoz, amikor a zene helyett az elején ezt mondták az utasoknak a hangszóróból: „Figyelem, figyelem!”

Ezt, hogy „figyelem, figyelem!”, Robert is, a többiek is, durvának, túl nagy visszalépésnek tartották. Rábízta Liliche tántéra a dallamot, ő meg ezt választotta, mindennap százötvenszer ezzel kezdte a tájékoztatást:

– Non, rien de rien! Non, je ne regrette rien!

Liliche tánté most beolvasta a szabványos szöveget:

– Non, rien de rien! Non, je ne regrette rien! Gyorsvonat érkezik Amszterdamból kilenc másodperc múlva, tartsák magukat távol a vágánytól, akinek száma nyolcadik. Ismételem: nyolcadik.

Jött a vonat Amszterdam felől, a tengerészsapkás elébe rohant, belső zsebéből gyűrött sárga zászlót húzott elő, és elegáns mozdulatokkal intette az amszterdami mozdonyvezetőknek, a nyolcadik vágányra jöjjenek, amikor a vonat lassított, tenyerét feléjük tartva jelezte, hogy lassabban, még lassabban, utána a zászlóval megálljt intett, elégedetten bólintott nekik, amikor megálltak és szalutált. Az amszterdamiak csodálkoztak, hogy ki ez a személy, eddig ilyen vasutast nem láttak itt. Sem itt, sem Amszterdamban.

– Non, rien de rien! Non, je ne regrette rien! Megérkezett a gyorsvonat Amszterdamból, negyven perc múlva indul vissza ugyanoda, a vágányról, akinek száma nyolcadik! Ismételem: nyolcadik.

Az állomásfőnök és a rendőr bementek a forgalmi irodába.

Az amszterdami vonatról mozdonyvezetők, utaskísérők, büfések meg kalauzok csapata szállt le, rendezték a szerelvényt, Dolfi Wagnerskin segített nekik mindenben, készültek a visszaútra. A brassói pályaudvar fejállomás, onnan nincs tovább út, mögötte nincs semmi, csak egy nagy hegy, amögött pedig egy nagy, havas alföld.

Két amszterdami, egy mozdonyvezető és egy kalauz tisztelgő látogatást tett Robertnél az irodában. Kezet fogtak, ölelkeztek, csapkodták egymás vállát. Dolfi Wagnerskin várta, hogy elmenjenek, utána ő is belépett:

– Azt mondja ez az alak, aki ott kint hülyéskedik, hogy mától itt dolgozik nálunk, irányítja az utasokat meg a vonatokat, merre menjenek, vigyázzanak, be ne essenek a vonat és a peron közé. Meg, hogy a vonatok hova álljanak be, melyik vágány üres. Meg, hogy ő báró Zibensky von Burzenland.

– Ha nem zavarja nagyon az utasokat, nem kell bántani szegény bolondot.

Báró Zibensky von Burzenland késő estig rohangált a peronon. Ahogy egy utas megjelent, azonnal megszólította, kérdezte, hova utazik, van-e jegye.

– Itt tessék állni, ide fog jönni a vonat tizenkét perc múlva! Ne mozduljon innen!

Az utas addig szeretett volna valamit vásárolni a gyógyszertárból Liliche tántétól.

– Hova megy, uram? Mondtam, hogy itt álljon, ide fogom bevezetni a vonatot!

Este fél tizenegykor ismét végigment Kosmin Engelbrecht, a rendőr az állomáson. Sötéten pillantott át a hatodik vágányra, ahova ritkán ment át, csak amikor lőfegyvert viselt. Ott álltak sorban, beleragadva a koszba, az engedély nélküli kereskedők és uzsorások asztalai, tákolt bódéi. Évek alatt szaporodtak el. Robert és Kosmin Engelbrecht kezdetben felléptek ellenük. A rendőr akkor névtelen üzenetet kapott halálos fenyegetéssel egy SMS-ben. Erősítést kért a központtól, ahonnan mindössze négy rendőrt küldtek ki, igaz, állig felfegyverkezve, velük kiküldtek két láda nápolyiszeletet az állomás alkalmazottainak, barátságból. Aggódva jött oda Kosmin Engelbrecht felesége is, a lófark nélküli rendőrnő. Együtt intézkedtek volna, de az engedély nélküli kereskedők pillanatok alatt sztárügyvédeket hívtak, közben újabb fenyegető SMS-eket küldtek mindenfelé, ment a huzavona. Kosmin Engelbrecht további fegyveres erősítést akart, de Robert kérte, ne legyen erőszak az állomáson, majd keresnek jogi megoldást. A jogi megoldás elmaradt, a törvénytelen kereskedők és uzsorások maradtak.

Kosmin most rászólt a báróra, jól van, már hazamehet, köszönik szépen. Az kiáltotta, ő is köszöni, máris megy, még segít a következő szerelvénynek beállni a negyedik vágányra, addig jön az anyja, átveszi tőle az éjszakai műszakot.

– Jó, jó! A vonat be tud állni magától is. Az állomás szélén önműködő váltó van. Derestyéről állítják be távirányítással, jó uram! A vonat nem hajó, nem kell neki révkalauz.

Felelős kiadó Zágoni Balázs
Felelős szerkesztő Rostás-Péter Emese
Korrektúra Jakab Márta
Műszaki szerkesztő Sütő Ferenc
Borítóterv Szentes Zágon
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Koinónia Kiadó
Levél- és rendelési cím:
RO–400344 Cluj, str. Mărginaşă nr. 42
Tel/Fax: 00-40-264-450119
E-mail: office@koinonia.ro
www.koinonia.ro

ISBN 978-973-165-123-1

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence