JAMLING TENZING NORGAY
ÉS BROUGHTON COBURN

Apám lelkét
megérintve

Egy serpa zarándokútja
a Mount Everest csúcsára

Őszentsége, a Dalai Láma előszavával

2016

A mű eredeti címe:

TOUCHING MY FATHER’S SOUL:
A Sherpa’s Journey to the Top of Everest

Fordította: Varga Csaba

Copyright © 2001 by Jamling Tenzing Norgay
with Broughton Coburn

All rights reserved

© Varga Csaba Hungarian Translation 2013

© Trivium Kiadó, 2016

Minden jog fenntartva!

Jelen kiadvány nem másolható sem részben, sem egészben a jogtulajdonos írásos engedélye nélkül! Engedély nélkül tilos információs rendszerben tárolni, elektronikus, mechanikus, fényképészeti vagy egyéb módon reprodukálni. Továbbá nem engedélyezett az internetes fájlcserélők segítségével történő – és egyéb technológiát alkalmazó – megosztás, internetes közlés, sokszorosítás; valamint a nyilvános helyen történő felolvasás és előadás. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Tel./fax: (1) 248-1263

konyvek@triviumkiado.hu

www.triviumkiado.hu

A kiadó tagja az 1795-ben alapított
Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének

Felelős kiadó: Zádor Zsolt

Felelős szerkesztő: Szaniszló Julianna

Szerkesztő: Nagy Márton

Fedélterv: Graph Zeppelin

ISBN 978-963-9711-62-4 (epub)

ISBN 978-615-5334-53-5 (mobi)

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

Ajánlom e könyvet néhai szüleimnek,
feleségemnek, Szojangnak és a serpa népnek.

J. T. N.

Előszó

A DALAI LÁMA

Jamling Tenzing Norgay annak a Tenzing Norgaynak a fia, aki Sir Edmund Hillary társaságában elsőként jutott fel a Mount Everest, vagy ahogy tibeti nyelven hívjuk, a Csomolungma csúcsára. Könyvében beszámol arról, hogy milyen szerepet játszott 1996-ban az Everestet megmászó, sikeres expedícióban. Bár általánosságban nézve a tibetiek nem próbálkoznak a hegycsúcsok megmászásával, mivel nagyon is megfelel nekik az, hogy a tibeti tájra annyira jellemző hágókat használják, Jamling Tenzing Norgay nagyon is tibeti szempontból tekint erre a nagy vállalkozásra. Számára az expedíció őszinte zarándokút volt. Ez kétszeresen is igaz, hiszen útra kelve fejet hajthatott világszerte ismert, bátor atyja előtt, másrészt pedig olyan hegyek között járt, melyek a tibeti hagyományok szerint isteni lények otthonául szolgálnak.

Természetesen a zarándokutakat gyakran a spirituális életút fizikai megfelelőjének tekintik. Mind a kettőhöz egészen különleges hozzáállásra van szükség. Aki elindul rajtuk, az gondosan felkészül, és megfogadja, hogy semmilyen körülmények között sem adja fel. Elengedhetetlen a bátorság, hogy leküzdjük az út során felbukkanó akadályokat, és veszély esetén óvatosan kell viselkedni. A hegymászó-expedíciók tagjai ráébrednek arra, hogy milyen nagymértékben függenek a társaiktól, miközben az is nyilvánvalóvá válik, hogy ők maguk is felelősséggel tartoznak a többiek iránt.

Gratulálok Jamling Tenzing Norgaynak, hogy biztonságban, sikeresen megmászta a világ legmagasabb hegyét, és megírta ezt a könyvet, amelyről biztosra veszem, hogy számtalan olvasónak nyújt majd pozitív útmutatást.

A Dalai Láma

2000 decemberében

Bevezető

Amikor ezeket a sorokat papírra vetem, közel öt esztendő telt már el az egymást követő szerencsétlen események láncolata után, melyet a nagyvilág az 1996-os, halálos Mount Everest-katasztrófa néven ismert meg. Az eltelt idő során sok százezernyi nyomtatott szó jelent meg az eseményekről. Ez a tragédia fontos szerepet játszik Jamling Tenzing Norgay Apám lelkét megérintve című könyvében. Ha nem tévedek, eddig 17 könyv foglalkozik az 1996-os szörnyűséggel. Fél évtizeddel a balesetsorozat után, talán elfogadhatónak tűnhet, ha valaki töprengeni kezd, hogy az Everest legfanatikusabb rajongóin kívül, ugyan még kit érdekelhetne a világ legmagasabb hegyei közötti, végzetes mászószezon krónikájának legújabb változata?

Jamling könyve azonban igenis méltó arra, hogy elolvassuk. Sőt mi több, e témában megjelent valamennyi mű közül a legjobb. Számos csodálatos dologgal találkozhatunk az oldalain. Rendkívül sok mindent tanultam belőle.

Jamling 1996-ban annak az expedíciónak volt a mászásvezetője, amelyik elkészítette a rendkívül népszerű Everest című IMAX-filmet. Bár az 1996-os balesetről szóló legtöbb könyvet olyan férfiak és nők írták, akik Jamlinghoz hasonlóan maguk is átélték a szörnyűségeket, a szerzők között ő az egyetlen serpa. E buddhista nép hazája körülöleli a Mount Everestet. A serpák páratlan, döntő fontosságú szerepet játszottak a világ tetejének meghódításában, mégpedig azóta, hogy a britek 1921-ben először merészkedtek fel az Everest oldalára.

A világ legmagasabb hegycsúcsának megmászása mindig is életveszélyes vállalkozás volt. Az elhunytak között már az első expedícióktól kezdve aránytalanul nagy volt a serpák száma. Ennek jelentős részben az volt az oka, hogy az expedíciók segítőit toborzó külföldi hegymászók előszeretettel adtak különösen veszélyes feladatokat serpa alkalmazottaiknak. Mindezek ellenére eddig csupán egyetlen olyan másik könyv jelent meg a himalájai hegymászásról, amelyik egy serpa szemszögéből tekintette volna át az eseményeket. A 37 évvel ezelőtt kiadott mű már rég eltűnt a boltokból, és napjainkban igen nehezen hozzáférhető. Szerzője nem kisebb személyiség volt, mint Jamling tulajdon édesapja, a néhai világhírű Tenzing Norgay, aki a saját életét mesélte el a műben.

1953. május 29-én Tenzing és a társa, Ed Hillary új-zélandi méhész jutott fel elsőként az Everest csúcsára. Az Apám lelkét megérintve elsősorban az 1996-os tragédiával foglalkozik, ám ahogy azt már a címe is sejteti, Jamling könyve megpróbálja bemutatni emberfeletti hőssé változott apját és kettőjük összetett, érzelmekkel teli kapcsolatát. Megjelenése rendkívül szerencsés, hiszen apja, Tenzing önéletrajza, A havak tigrise már rég eltűnt a könyvesboltok polcairól.

Az 1953-as sikeres vállalkozást követő mámoros hónapok során Tenzing egy csapásra körülrajongott hírességgé vált. A földkerekség mélységes tisztelettel nézett fel a második világháborút követő korszak egyik legjelentősebb hősére. Anglia újonnan megkoronázott királynője a Györgyérdeméremmel tüntette ki a 39 éves serpát. Ez volt a létező legmagasabb kitüntetés, amelyet olyan személy kaphatott, aki nem az Egyesült Királyság alattvalója. Tenzing diadalmenetben járta körül a Földet. Megbarátkozott Dzsavaharlal Nehru indiai miniszterelnökkel. Norgay otthona előtt lelkes hinduk tömege gyülekezett, akik szilárdan hittek abban, hogy Tenzing nem más, mint a testet öltött Siva. A Tibetben született, Nepálban felcseperedett, és 19 éves kora óta Indiában élő férfi reményt és példaképet jelentett a kasztrendszer jármában senyvedő sok millió indiainak, nyomorgó nepálinak és politikai okok miatt elnyomott tibetinek. Mindhárom ország gyermekei a honfitársuknak tartották.

13 esztendővel azután, hogy Tenzing ott állt az Everest csúcsán, Dardzsilingben megszületett Jamling. A szerző szerint kettőjük viszonya igencsak régimódi volt. Szigorú apja a fegyelemre törekedett. Jamling arról is beszámol, hogy testvéreivel együtt egészen kiskorában megértette, az apjuk távolról sem tekinthető egy „közönséges apukának”. Ekkorra már Tenzingre súlyos teherként nehezedett a népszerűség. A hegymászó azonban habozás nélkül megpróbált eleget tenni a kötelességeinek, mert nem kívánt kibújni a rá háruló feladatok alól. Éppen ezért 1986-ban bekövetkezett haláláig fáradhatatlanul járta a világot, így a gyermeke gyakran érezhette otthonukban az apja hiányát. Jamling elmesélte, hogy Tenzing gyakran „hosszú hónapokra” magára hagyta a családját. „Kisfiúként leginkább apám távolléte bántott, hiszen a társaságát kerestem, és ott akartam mellette lenni.”

Mivel az apja egy rendkívül híres személyiség volt, Jamlingot két testvérével együtt India egyik leghíresebb, előkelő bentlakásos iskolájába, a Saint Paul’sba küldték tanulni. Serdülőévei során a Mount Everest mindig is ott tornyosult a gyermek képzeletében. Egészen fiatalon döntött úgy, hogy egy szép napon majd megismétli apja nagy tettét, és megmássza a hegyet. 18 éves korában már csak kevés kellett ahhoz, hogy sikeresen befejezhesse a középiskolát. Ekkor azonban úgy adódott, hogy Jamling tagja lehetett volna az indiai Everest-expedíciónak, feltéve, ha az apja a befolyásos barátai segítségét kéri. Ám Tenzing erre nem volt hajlandó. A következő szigorú szavakat mondta:

– Azért másztam meg az Everestet, hogy neked már ne kelljen.

Jamlingot megrázta az elutasítás.

A sikeres érettségi vizsga után útra kelt, hogy az Egyesült Államokban, a wisconsini Northland College-ban tanuljon. Hosszú évekkel azelőtt ez az intézmény adott tiszteletbeli tudományos fokozatot az apjának. A fia most 10 éven keresztül Amerikában élt. Ideje nagy részét New Jerseyben, egy síksági elővárosban töltötte. Ennél messzebbre igazából már nem is lehetett volna elkerülni a Himalájától. A serpa ifjú azonban egy pillanatig sem feledkezett meg arról, hogy egyszer majd megmássza az Everestet. 1986. május 9-én még a Northland egyetemistája volt, amikor értesítették, hogy az apja váratlanul összeesett és meghalt. Távozása súlyos megrázkódtatást jelentett az egész Norgay családnak, de ahogy Jamling írja, „apám halála után csak megerősödött bennem a vágy, hogy megmásszam a Mount Everestet”.

A hosszú időn át dédelgetett vágy megvalósítására 10 esztendővel később kapott végre lehetőséget. David Breashears, a híres hegymászó és filmes felajánlotta, hogy Jamling részt vehet az 1996-os IMAX-expedícióban. Tenzing fia igent mondott.

A döntése következményeiről szól ez a lenyűgöző könyv.

Megtudhatjuk, mi történt, és megismerhetjük a katasztrófa részleteit is. A művet egészen különlegessé teszi az, hogy Jamling rendkívül sajátos nézőpontból figyelte mászótársai viselkedését. Rendkívül bensőséges viszony fűzte ugyanis a Himalája árnyékában találkozó – és nem is egy alkalommal egymással összetűzésbe keveredő –, igencsak eltérő két kultúrához. Egyik oldalon ott sorakoztak a serpák, másik oldalon pedig a tehetős „fehér szemek”, vagyis a mikaruk, ahogy a serpák hívnak minket. A külföldiek azért fogadták fel a serpákat, hogy kockára tegyék értünk az életüket. Jamling képes volt magához ölelni ezt a két egymáshoz cseppet sem illő világot. Különleges helyzetét csak kiemelik a könyvnek azon részei, amelyekben felvázolja vallásos meggyőződését. A legtöbb serpához hasonlóan gyakorló buddhistának nevelték. Kamaszkorában és fiatal felnőttként azonban a saját bevallása szerint „úgy éreztem, hogy imazászlókat zsinórra kötni alig volt valamivel több puszta babonánál […] A buddhizmus nem ragadta meg teljes mértékben a szívemet. A bentlakásos iskolában nem szerepelt a tantárgyaim között, és az apám túl sok időt töltött hegymászással és utazással ahhoz, hogy megtanítson a hagyományokra.” Őszintén bevallja, hogy cinikus szemmel, sőt „kétkedően fordult saját buddhista hite felé”. Ez a távolságtartás egészen az 1996-os expedíció kezdetéig tartott. Akkor azonban, megérkezve a Mount Everest lábához, nem tudott ellenállni, amikor meglepő erővel magukkal ragadták buddhista ősei hagyományai.

Jamling vallásos átalakulásában nem kis szerep jutott a csúcsot május 10-én kavargó felhőkbe burkoló hírhedt viharnak, ami miatt kilenc hegymászó vesztette életét: „Amikor megérkeztem a hegy ölébe, és hívő serpák vettek körül, majd pedig szembesültem a halál gazdag hagyományával […] sőt magával a halállal, akkor többé már egészen egyszerűen képtelennek bizonyultam megőrizni a cinizmusomat.”

Az Apám lelkét megérintve egy ember spirituális fejlődésének története, annak minden belső küzdelmével, bukásaival és megbékíthetetlen ellentmondásaival. Ezenfelül megismerhetjük azt a fiút, aki el akar jutni az apjához. Azt a valakit akarja magához ölelni, megérinteni, aki eleven legendaként sajgó ürességet hagyott maga után, mert csak kevés időt tölthetett gyermekei között. Amikor Tenzing elhunyt, akkor a fia éppen csak, hogy átlépte a felnőttkor küszöbét. Tükröt tartva önmaga elé, Jamling ezt tudakolja: „Egészen őszintén, miért akarok felmászni az Everestre? A társaim számára ez az expedíció mintha csak a munka és egy személyes kihívás ötvözetét jelentette volna. Ilyen erők hatottak persze rám is. Én azonban mindenekelőtt azért jöttem, mert megértésre vágytam. Úgy éreztem, hogy csak akkor ismerhetem meg igazából az apámat, ha a nyomában felmegyek a hegyre, ott álok, ahol ő is állt, és felmászok oda, ahová ő is felkapaszkodott. Meg akartam tudni, hogy mi hajtotta, és hogy mit tanult. Akkor és csak akkor leszek képes a helyére tenni apám életének hiányzó részeit, azt a sok kis darabkát, amelyre egy fiatalember vágyakozva gondol, de örökségként nem kaphatja meg.”

Jon Krakauer

2001 februárjában

1.

EGY BALJÓS JÖVENDÖLÉS

[…]

– Nem mondhatod csak úgy, hogy mész és megmászod az Everestet, mintha arról beszélnél, hogy elmész moziba megnézni egy jó filmet.

Könyörgő hangja ellenére pontosan tudta, hogy nem lesz egyszerű visszatartania. Tisztában volt azzal, hogy hosszú évek óta az Everestről álmodoztam, és hogy életem végéig bántam volna, ha nem indulok el fel a hegyre. Kisgyermekként azokon a történeteken nőttem fel, amelyek beszámoltak apám és Edmund Hillary 1953-as történelmi jelentőségű útjáról. Mindig is ott akartam apám mellett állni a csúcson. Felnőtt fejjel, apám halála után még jobban elmélyült bennem a vágy, hogy megmásszam az Everestet. Én is öregbíteni akartam családunk nevét. Időközben ugyanis árnyékba borított minket a hegymászók új nemzedéke. Kortársaim közül egyre kevesebben emlékeztek apám és Hillary egykori nagy vállalkozására, arra, hogy ők voltak az elsők odafent.

Ráadásul nem csak ez az egy dolog hajtott. Egészen egyszerűen meg kellett tudnom, hogy mi mozgatta az apámat és mit talált odafent a hegyen. Kettőnk viszonya igencsak régimódi volt. Szigorú apám ragaszkodott a fegyelemhez. Úgy halt meg, hogy nagyon sok dolog kimondatlan maradt közöttünk. Akkor huszonegy éves voltam és pontosan tudtam, hogy rengeteg mindent taníthatott volna meg nekem, a fiának. Rengeteg dolgot tanulhattam volna e remek embertől.

Szojang oldalra fordult és elcsendesedett. Később felkelt, hogy megnézze, mi van újszülött leányunkkal. Amikor visszatért, tudtomra adta, hogy csak akkor egyezik bele a hegy megmászásába, ha előtte mót, vagyis jövendölést kérek egy magas rangú lámától és ez a jóslat kedvezőnek bizonyul. Ahogy ott feküdtem az ágyban, eltöprengtem magamban azon, hogy milyen erőfeszítések árán jutottam el odáig, ahol most voltam. Tudtam, hogy sohasem számíthatok tökéletes időzítésre. Addigra már két kedvező alkalmat is elszalasztottam és úgy éreztem, hogy ezt az újabb lehetőséget, a szerencsés harmadikat maga a sors, vagyis a karma tárta elém.

Gyermekkoromban Dardzsilingben az apám vezette India legjelentősebb hegymászóiskoláját, a Himalájai Hegymászó Intézetet. Számos dél-ázsiai ország polgárai és a fegyveres erők tagjai kaptak itt kiképzést, ezenkívül pedig a kapu nyitva állt a serpák és a tibetiek előtt is. 1983-ban végzős középiskolai diák voltam. Ekkor értesültem arról, hogy az indiaiak egy Everest-expedíciót terveznek. Kétségbeesett vágyakozás fogott el, hogy csatlakozhassak hozzájuk. Pontosan tudtam, hogy fiatal korom miatt csak akkor kerülhetek be a csapatba, ha apám latba veti értem a befolyását. Azt akartam, hogy én legyek a legfiatalabb hegymászó, aki feljutott az Everest csúcsára.

Egy szép napon aztán ellógtam az iskolából, hazamentem, ahol az apámat titkára, Mr. Dewan társaságában a nappaliban találtam. Elküldte a férfit, hogy tudjunk beszélni. Magamra öltöttem a legtisztelettudóbb, magabiztos arckifejezésemet és arra gondoltam, hogy a Dardzsilingben élő serpa családok körében elfogadott, sőt elvárt dolog volt, hogy a gyermekek az apjuk nyomdokaiban járnak. Számomra ez a legcsekélyebb fejtörést sem okozta, mivel imádtam a hegymászást. Kötelességemnek éreztem, hogy büszkévé tegyem az apámat azzal, hogy csak öregbítem a hírnevét. A felindultságom azonban világosan látszódott az arcomon.

Az engedélyét kértem.

– Még nem állsz készen – vágta rá. Úgy éreztem, hogy elsiette a választ.

Vajon meggondolta, amit mondott? Lehet, hogy egy kis időre szüksége van, amíg töprenghet?

– Nem segíthetlek abban, hogy beállj közéjük – folytatta. – Azt szeretném, hogy befejezd a középiskolát, és utána egyetemre menj.

Kétségbeesetten megpróbáltam kinyögni valamit. Valahogy semmissé akartam tenni a szavait. Apám azonban olyan atyai meggyőződéssel beszélt, ami egyértelművé tette, a döntése végleges.

Amikor felkaptam a hátizsákomat és elindultam az ajtó felé, észrevettem, hogy remeg a kezem. Valósággal megdermedtem és szinte már tántorogtam. Lelki szememmel szinte láttam, hogy az erős szél havat fúj a hegyoldalon felvezető lábnyomokba és eltünteti az ösvényt, amelyet az apám hagyott hátra, hogy én is feljuthassak a magasba. A lábnyomok helyén csupán hófehér porhóval fedett makulátlan pusztaság tárult a szemem elé.

– Azért másztam meg az Everestet, hogy neked már ne kelljen – szólt utánam, amikor már ott álltam az ajtó előtt. – Az Everest tetejéről nem láthatod ám az egész világot, Jamling. Amikor körülnézel odafent, csupán azt érted meg, hogy a világ lenyűgözően nagy és rád még rengeteg felfedezni- és tanulnivaló vár.

Ahelyett, hogy visszamentem volna az iskolába, felmentem az utcában a nagybátyám, Tenzing Lotaj házába. Meg akartam kérdezni tőle, hogy mit tegyek. Tenzing bácsi egy pillanatig sem habozott.

– Nincsenek meg a szükséges tapasztalataid, Jamling. Zöldfülűként nem állhatsz be abba a csapatba. Azok a fickók ugyanis remek hegymászók.

– De hát ez az egész nem a tapasztalat kérdése – ellenkeztem. – A vágy, az elszántság és az erő számít.

Nemhiába kaptam a Jamling nevet. Ez a dzsambuling njandrak rövidítése volt. Teljes nevemet egy magas rangú buddhista láma választotta. Azt jelentette, hogy „megújult világ”.

Az érzelmeim vadul jajongtak az elmémben, míg az értelmem hiába próbálta meg túlharsogni a hangzavart és az értésemre adni, hogy apámnak és a nagybátyámnak igenis igaza van. Időre és tapasztalatra volt szükségem.

Másodszorra 1995-ben tűnt úgy, hogy elindulhatok a csúcs felé. Egy amerikai meghívott, hogy álljak be a csapatába. Azt a feltételt szabta, hogy szedjem össze a költségeim fedezésére szolgáló húszezer dollárt. Akkoriban New Jerseyben dolgoztam. Úgy tűnt, hogy Amerikában sokkal egyszerűbb lesz előteremteni ezt a pénzt, mint Indiában, ezért ott maradtam.

Sok száz kérelmet küldtem el a legcsekélyebb eredmény nélkül. Sem pénzt, sem támogatókat nem találtam. Az expedíció vezetője vigasztalásul azt javasolta, hogy az alaptáborig mindenképpen menjek fel velük. Még arra is megkért, hogy én irányítsam a résztvevők egy részét. Az önkéntesek egy csoportja azért érkezett a Himalájába, hogy eltakarítsák a legfőbb útvonal mentén felhalmozódott szemetet. Egy kiskapun át így mégiscsak eljuthattam volna a Mount Everest lábához. Elfogadtam az ajánlatot, bár mélységes csalódtam, sőt mi több megalázottnak éreztem magam. Tisztában voltam azzal, hogy így csupán egy expedíció egyszerű résztvevője leszek, ráadásul szemétgyűjtő. Ázsiában ez a legalantasabb foglalkozások közé tartozott. Egyetlen rossz szót sem szólhattam volna az amerikai csapatról, ám ez volt az a pillanat, amikor megfogadtam magamban, hogy méltó leszek a családom nevére, és dicsőséget hozok apám örökségére.

Összetett tenyérrel, mélyen meghajoltam Csatral rinpócse előtt. Tiszteletem jeléül hátrálva távoztam a fogadószobájából és odakint valósággal rám zúdult az indiai síkság fojtogató forrósága. Úgy éreztem, mintha egy föld alatti útvesztő rabja lettem volna. Távozás közben a rinpócse megrendítő szavain töprengtem. Azt mondták róla, hogy képes megjósolni, mire készülnek mindazok, akik az áldásáért elébe járnak. Tessék-lássék buddhistaként töprengeni kezdtem azon, hogy vajon tényleg tiszta szándék vezetett-e. Anyám elmesélte, hogy időnként a legszegényebb emberek drága, úri ruhákat kértek kölcsön és abban járultak a bölcs mester elé. Áldozati ajándékként felajánlották neki az összes kis megtakarított pénzüket. A rinpócse azonban minden egyes esetben átlátott a színjátékon és nem volt hajlandó elfogadni a szegények vagyonkáját.

Igencsak zaklatott állapotban tértem vissza Dardzsilingbe. A komor gondolatok hamarosan az álmaimba is beszivárogtak. Szojang is rosszul aludt. Azt mondtam neki, hogy Csatral rinpócse nem igazán tudott mit mondani a közeledő hegyvidéki szezonról, ám a feleségem ugyanúgy átlátott rajtam, mint ahogy sejtésem szerint a bölcs is tette.

Ha továbbra is ragaszkodtam volna az expedíción való részvételemhez, akkor azzal nem csupán a feleségemet bőszítettem volna fel, de a láma szavait semmibe véve, szembe mentem volna családi és vallásos örökségemmel is. Pontosan tudtam, hogy mit gondolt volna az anyám, ha még életben lett volna. Az utolsó alkalommal, amikor ellenszegült egy jövendölés óvatos utasításának, az az életébe került.

[…]

9.

TALÁLKOZÁS AZ APÁMMAL

Ennél feljebb már nem lehetett menni. Váratlanul ott láttam magam előtt Tibet barna hegygerinceit és hullámzó síkságait. Valósággal elakadt a lélegzetem. A csodálatos látvány egyszerűen lenyűgözött. David néhány lépésnyire állt mellettem. Integetni kezdett, mintha csak arra akart volna rávenni, hogy lépjek kicsit arrébb. Dordzsi, Thillen és Araceli is felért. Mosolyogtak és csak úgy sugárzott belőlük a boldogság. Odamentem hozzájuk. Nem sokkal lemaradva a hátunk mögött, a csapatunk további tagjai közeledtek.

– Hé, Jam, feljutottál ide! – szólalt meg David hörgő hangon. Átöleltük egymást.

– David, köszönöm neked a lehetőséget – válaszoltam. Elsírtam magamat. Az órámra néztem. Még csak fél 12 volt. A tervezettnél gyorsabban értünk fel, pedig közben filmeztünk és várni is kellett a kamerára.

Minden irányban kristálytisztán ragyogott az ég. Remekül látszott északon a Tibeti-fennsík és délen az alacsonyabb, tompa, kék színű hegyek, ahogy beleolvadtak Indiában a Gangesz alföldjébe. Innen a magasból nagyon jól láttam délkeleten a Makalu fehér és barna obeliszkjét, délen a Lhocét és a Lhoce Sart, nyugaton pedig nem messze a Cso Ojut, valamivel távolabb, ugyanabban az irányban a Manaszlut, az Anapurnát és a Dhaulagirit. 160 kilométernyire keletre pedig a Kancsendzönga terpeszkedett. Az Everestet is beleszámítva itt volt kilenc a nagyvilág tíz legmagasabb hegycsúcsa közül. Ha a földfelszín nem görbült volna, és nem borította volna finom köd a látóhatárt, akkor talán még ennél is többet láthattam volna a Himalája hatalmas, lenyűgöző láncolatából. Elképesztően különös érzés volt lepillantani azokra a hegyóriásokra, melyekre egész életem során felnéztem, fel a magasba.

Amikor a többiek is megérkeztek, kilencen álltunk egymás mellett a csúcson. Robert, David, Araceli, jómagam, Lhakpa, Muktu Lhakpa, Thillen, Dordzsi és a mászó szirdár, Lhakpa Dordzsi. Mindenkiből csak úgy sugárzott a boldogság. David a kezembe nyomta a rádiót, én pedig leszóltam az alaptáborba:

– Itt vagyunk… Fent vagyunk a csúcson. Nagyszerű! – dadogtam. Szerettem volna valami magasztosat mondani. Talán néhány költői sort. Az oxigénhiány azonban igencsak megnehezítette, hogy összefüggően, érthetően beszéljek. A rádión jól hallottam az alaptáborban kitörő ujjongást:

– Nagyok vagytok! Gratulálunk!

Lenti barátainknak sikerült az izgalmukkal minket is megfertőzniük.

Megkértem Paulát, hogy teremtsen összeköttetést a feleségemhez Katmanduba. Amikor Szojang felvette a telefont, csak ennyit mondtam neki:

– Fent állok a csúcson.

Ezzel sikerült meglepni a feleségemet. Szojang azt gondolta, hogy még mindig a II. vagy a III. táborban lehetünk.

– Ha az anyám meg én tudtuk volna, hogy ma mentek fel a csúcsra, akkor még több szertartást végeztünk volna el, és többet is imádkoztunk volna – kiáltotta. A meglepetése helyét azonban gyorsan átvette az óvatos öröm. – Akkor nem kell többé felmásznod ugyanide.

A figyelmeztetését kedvesség követte.

– Aztán nagyon vigyázzál ám a lefelé vezető úton!

Dhamej fivérem is ott volt mellette. Szojang később elmesélte, hogy a testvérem legszívesebben kikürtölte volna a nagyvilágba a sikerünket. Végül csupán Norbu fivérünket és Deki húgunkat hívta fel, mert nem akarta felkelteni a szerencsétlenséget hozó, vándorló szellemek, a nerpák figyelmét. Ez rendkívül veszélyes lett volna, amíg odafent járok a hegyen.

A kamera is felérkezett az Everest csúcsára. Eltartott egy darabig, amíg Robert és David működőképes állapotba hozta. A filmet puszta kézzel kellett bevezetniük a berendezésbe, mert csak így lehettek biztosak abban, hogy az pontosan a helyére kerül. Nagyon oda kellett figyelniük arra is, nehogy egy hajszál vagy egy parányi szösz kerüljön a kamerába, hiszen még a legapróbb szennyeződés is elrontotta volna az egész felvételt, ha sok ezerszeres nagyításban megjelent volna az óriási vetítővásznon.

– Már csak egyetlen filmtekercsünk maradt – szólalt meg David. – Úgyhogy semmiképpen sem hibázhatunk.

A kamera tökéletesen működött. A háromkilós filmtekercs 90 másodpercnyi felvételt tett lehetővé.

Minden korábbinál jóval erősebben éreztem ekkor az apám jelenlétét. Figyelt rám, bátorított, támogatott és büszke volt rám. Olyan látványban osztoztam meg vele, amit a földkerekség összes embere közül először ő és Hillary láthatott. Felidéztem magamban, mit mesélt Kinzom nagymamáról. Nagyanyám lenyűgözve hallgatta, hogy a fia ezen a helyen állva egyszerre láthatta Rongbuk és Tengbocse kolostorát. A két hely a hegy ellentétes oldalán feküdt. Többnapi járóföld választotta el őket egymástól.

A tekintetem megállapodott Rongbuk kolostorának romjain, a Rongbuk-gleccser végpontja alatt. Utána viszont továbbsiklott a tibeti Kharta-völgy nagy magasságban fekvő legelőin, ahol az apám serdületlen legényke korában a jakok után rohangált.

Amikor megfordultam, Tenzing Norgay ott állt mögöttem.

Az apámat láttam magam előtt. Kicsit oldalt állt azon a helyen, ahol a szikla összeért a hóval. Ugyanazt a meleg védőruhát viselte, mint 1953-ban. Az oxigénmaszkját oldalra húzta és a gleccserszemüvegét feltolta a homlokára. Az arca valósággal ragyogott. Engem nézett volna? Talán tényleg megláthatott, ahogy itt állok diadalmasan és kimerülve, pontosan úgy, ahogy ő állt ezen a helyen? Lehetséges, hogy esetleg csak én éreztem az ő jelenlétét?

A nyelvemre haraptam, mert majdnem megszólítottam az apámat. Aztán úgy döntöttem, hogy nincs helye a képmutatásnak. Beszélni kezdtem.

Valóra vált mind a kettőnk álma.

Világos, tisztán érthető, nyugodt hangon válaszolt.

Jamling, nem kellett volna egészen idáig eljönnöd. Nem kellett volna megmásznod ezt a hegyet azért, hogy beszélhess hozzám, hogy velem lehess.

Utána pedig elmesélte, mennyire elégedett azzal, hogy az egyik fia megmászta az Everestet. Mindig is tudta, hogy ha valamelyikünk képes lesz erre, akkor az éppen én leszek. Később Tenzing Lotaj nagybátyám elárulta nekem, hogy évekkel korábban az apám titokban pontosan erről mesélt neki. A nagybátyám arról is beszámolt, hogy apám meggyőződése szerint, egy szép napon én majd a magam erejéből jutok fel ide, a csúcsra.

A saját utamon járva érkezem fel ide, ám az apám egész végig ott jött mellettem. Elém sietett, ha el kellett hárítani az akadályokat, mögöttem állt, ha bátorító szavakra volt szükségem, és mellém lépett, ha óvatosan, éberen kellett haladnom. Ahogy itt álltunk fent a hegy tetején, úgy éreztem, mintha csak megérintettem volna a lelkét, az elméjét, a sorsát és az álmait. Megkaptam az áldását és a beleegyezését. Lehet, hogy tényleg nem kellett volna ilyen messzire elmennem ahhoz, hogy közelebb kerülve hozzá megérthessem. Csakhogy végig kellett jönnöm ezen az úton azért, hogy megértsem, magamon viseltem az áldását egész idő alatt.

Maga a hegység is megelevenedett nekem, ahogy azt apámnak is tette. Tenzing egész életében erre a pillanatra várt, erre készült. A hegy megjutalmazta az erőfeszítését és a türelmét. Eltűnt az élettelen, közömbös, sőt veszélyes sziklakupac. Eltűnt az a kőhalom, amelyik nemtörődöm módon kioltotta oly sok ember életét. Helyette a barátságos, melegszívű, életet adó Mijolangszangmát láttam magam előtt. Éreztem, ahogy az isteni lény átölelt mind a kettőnket.

Hasonló módon annak idején az apám is úgy érezte, hogy svájci barátja, Raymond Lambert is ott állt mellette a csúcson. A nyakában éppen azt a vörös kendőt viselte, amit Lamberttől kapott. A lábán is svájci bakancsot hordott. A zoknijait Ang Lhamu kötette, a símaszkját pedig Earl Denmantól kapta 1947-ben, abban az esztendőben, amikor együtt próbáltak meg feljutni az északi oldalon.

Edmund Hillary három fotót is készített az apámról, ahogy ott állt magasba emelt jégcsákánnyal a csúcson. A három felvétel leghíresebbjének még a körvonalát is könnyű felismerni fél évszázaddal később. Utána az apám parányi mélyedést ásott a hóba. Belerakta annak a kék-piros ceruzának a csonkját, amit a lánya, Nima adott oda neki. Melléhelyezett egy kis csomag édességet. Hagyományosan ilyen áldozattal mutatjuk ki a szeretetünket. Hillary odaadta neki azt az aprócska, fekete-fehér szövetmacskát, amit jószerencsét hozó talizmánként Hunt ezredes adott oda neki. Apám a játékállatot is a ceruza mellé tette. Végül imádkozni kezdett, és hálát mondott Mijolangszangmának. Feljutott a hegy csúcsára. Végre valahára a hetedik alkalommal. Szerencsés volt ez a próbálkozása.

Ugyanezen a hegycsúcson a hóra fektettem a szüleim szépen becsomagolt, átlátszó, vörös keretes tokba zárt fényképét. Melléjük helyeztem Őszentsége, a dalai láma fényképét, egy kata kendőt és – pontosan úgy, ahogyan azt az apám is tette – áldozat gyanánt egy darab édességet. Itt maradt az az elefánt alakú csörgő is, melyet apró leányom választott ki a játékok halma közül. Talán ennek a választásnak is különleges jelentősége volt, hiszen Trulsig rinpócse fordításában a Csomolungma neve azt jelenti, hogy Rendíthetetlen Jóságos Elefántasszony.

Araceli elővette a senyerát, Katalónia zászlaját. David és én is lefényképeztem. A rádión beszélni kezdett az egyik katalán televízió riporterével. Aztán én következtem. A többiek lefényképeztek, miközben ugyanúgy álltam ott, mint apám a történelmi felvételeken. Később azonban észrevettem, hogy nem egészen pontosan azt a testhelyzetet vettem fel, mint ő. Pontosan a tükörképe voltam. Amikor felmásztam, azzal is mintha csak apám nagy kalandját ismételtem volna meg. Tükörbe nézve felismertem az életét és az értékeit, ám közben a saját életemet éltem, és az ő értékei ekkor már a sajátjaim voltak.

Apám már azelőtt tudta, mielőtt akár csak egy lépést is megtett volna a hegy oldalán, hogy az Everestet tisztelettel és szeretettel eltelve kell megközelíteni. Pontosan úgy, ahogy a gyermek mászik fel az anyja ölébe. Bukás vár arra, aki gyűlölettel eltelve, a csatában küzdő katonához hasonlóan támad a csúcsra. Éppen ezért nem is lehet mást tenni, amikor felértünk a Mijolangszangma hegyének tetejére, minthogy kifejezzük mélységes hálánkat. Akárcsak atyám, tenyérrel én is összeérintettem a kezemet és hangosan köszönetet mondtam az istennőnek és a hegynek.

Thu-csi-csáj!

Utána pedig hosszú perceken át imádkozni kezdtem. Biztos visszaútért könyörögtem. Az imám elején és végén is elmondtam egy mantrát.

Óm Mani Padmé Hum
Láme la gjapszong csé
Szangg szangje la gjapszong csé
Csö la gjapszong csé
Gedun la gjapszong csé
Óm táre tutáre túre szváha.

(Dicsőség a lótuszban született drágakőnek. A guruban, a Buddhában, a dharmában és a dharma közösségében keresek menedéket. Azt kérem Tára istennőtől, hogy valamennyi érző lényt áldjon meg megvilágosodással.)

Kinyitottam Gesé rinpócse apró csomagját. Egy maroknyit szétszórtam a hegytetőn a magas rangú tibeti lámák ereklyéi közül. Utána egy kevés csánit hintettem a négy égtáj irányába, és kitekertem egy hosszú imazászlót. Az egyik végét odakötöttem a földrajztudósok sziklába vert oszlopához rögzített kata kendőkhöz és a már ott lévő imazászlókhoz. Az oszlopot egy tudományos kutató expedíció helyezte el idefent, a csúcson.

Közel két órát töltöttem fent, az Everest tetején, mielőtt elindultam volna lefelé a hegyről. Pontosan tudtam, hogy ugyanolyan boldogság és elégedettség érzése fogott el, mint az apámat.

[…]

Mijolangszangma, a Mount Everest istennője, a Himalája öt felséges csúcsán élő Öt Hosszú Életű Nővér egyike. Évszázadokkal ezelőtt szilaj démon volt, ám Guru Rinpócse buddhista hitre térítette. Az istennő egy sárga tigris hátán ül, a kezében pedig egy virágot és a mennyei ételek tálját tartja. Ez kegyes jóindulatát jelképezi, azt, hogy áldását bőkezűen megossza a halandókkal.

Atyám, Tenzing Norgay falujára, Thámére ráborul a bal felső sarokban látható Kvangde árnyéka. Jobb kéz felől, a falu fölött láthatjuk a sziklák között meghúzódó, még ma is működő thámei kolostort

Kedves Olvasónk!

Az 1991-ben alapított Trivium Kiadó teljes kínálata
megtekinthető és legalább 20% kedvezménnyel
megvásárolható webáruházunkban:

www.triviumkiado.hu

Legyen törzsvásárlónk, iratkozzon fel hírlevelünkre,
így rendszeresen tudjuk Önt tájékoztatni
megjelenő újdonságainkról, akcióinkról,
rendezvényeinkről és irodalmi estjeinkről.

További információért forduljon hozzánk bizalommal!

konyvek@triviumkiado.hu
Tel./fax: (1) 248-1263
Csatlakozzon hozzánk facebookon is!
facebook.com/triviumkiado