Mary Jo Putney

FEKETE ÖZVEGY

Mary Jo Putney

FEKETE

ÖZVEGY

A mű eredeti címe

Not Always a Saint

Copyright © 2015 by Mary Jo Putney, Inc.

Published by arrangement with KENSINGTON PUBLISHING CORP., NEW YORK, USA and ANDREW NURNBERG LTD–BUDAPEST.

All rights reserved.

Hungarian translation © Hajnal Gabriella

© General Press Könyvkiadó, 2016

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

HAJNAL GABRIELLA

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 643 882 1

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 299 1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZALA BOGLÁRKA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Együttműködő partnerünk:

Marianne-nek és Katynek.

Minden különösebb ok nélkül.

Prológus

Bristol, 1806 ősze

A flotta hajói befutottak, telihold volt, és a Herbert-féle ingyenes ellátást biztosító ispotályban bőven akadt tennivaló. Daniel Herbert nem bánta. Szerette helyrerakni az összetört csontokat, és el sem tudta volna képzelni az életét a kórház nélkül, amelyet a húga, Laurel hathatós közreműködésével hozott létre, aki üzleti partnere és legjobb barátja is volt egy személyben.

Ennek ellenére éjfélkor már elege volt a kocsmai csetepatékban összevert részeg tengerészek foltozgatásából. Épp az utolsó páciense sántikált be a vizsgálóba, a hevenyészve bekötözött bal karjából még mindig szivárgott a vér. Kiszimatolva a gint, amelyet Daniel a sebek tisztításához használt, a férfi az üveg felé vetette magát.

– Üljön le! – förmedt rá Daniel keményen, miközben idegesen ragadta vállon az őszülő hajú tengerészt, hogy egy székbe kényszerítse. – Rendbe kell hozzam, hogy aztán bezárhassam az ispotályt, és végre ledőlhessek.

A férfi panaszos rikoltozásba kezdett, majd megdörzsölte elgémberedett karját. – Csak egy slukkot akartam! – mondta szemrehányóan.

– Itt ugyan nem. – Daniel szakavatott mozdulatokkal távolította el a piszkos kötést, amely alól egy kés hasította vágás bukkant elő. Szennyezett volt ugyan, de legalább nem mély.

Fürgén kitisztította a sebet, majd annyi gint löttyintett rá, amitől a tengerész újfent rikoltozni kezdett. – Ezt meg miért csinálta? – kérdezte.

– Mert segíti a seb gyógyulását, így aztán kevésbé valószínű, hogy elveszíti a karját – magyarázta Daniel. – Most pedig isten áldja, de számítson rá, hogy holnap pokoli fejfájása lesz.

– Egyetlen slukkot sem szabad?

– Ki innen! – Amint a tengerész köszönetet mondott, és csoszogó léptekkel távozott, Daniel az orvosi műszereit egy szappanos vízzel teli tálba dobta. Már korábban rájött, hogy a ginnel egyetemben a műszerek fertőtlenítése is nagyban hozzájárul a sebek gyógyulásához.

A vizsgáló ajtaja ekkor nagy erővel kivágódott és a falnak csapódott. Felnézve a húgát pillantotta meg, aki egyik kezével az ajtót támasztotta, a másikkal egy zúzódásokkal teli, vérző, fiatal nőt támogatott, aki az ájulás szélén állt.

Határozottan, mint mindig, Laurel így szólt: – Még ne pakold el azokat a műszereket, Daniel! Új betegünk van. – Azzal a lányt a vizsgálóasztalra segítette.

A bátyja orvosként gyűlölte, ha megvert nőt kellett látnia, akit általában éppen a gyámolítására hivatott férfi bántalmazott. Ahogy új páciensét szemügyre vette, fáradtsága egyszeriben semmivé lett. A nő összegörnyedt, arcának jobb oldalát összegubancolódott, vértől összetapadt, sötét haj fedte. Válla körül egy köpenyt szorongatott, és páni félelmében egész testében reszketett.

Daniel szelíd hangon csak annyit mondott: – Én dr. Herbert vagyok. És ön?

– J-j-j...

A nő alig érthetően zagyvált valamit, mintha csak nehezére esett volna megformálni a szavakat, így a férfi találgatni kezdett: – Jane?

Hosszú tétovázást követően a jövevény szaggatottan suttogta: – Igen, J-Jane.

– Most megvizsgálom, hogy lássam, milyen sérüléseket szenvedett. – A férfi benedvesített egy tiszta rongyot. – Emelje fel a fejét, hogy letörölhessem az arcáról a vért.

A nő engedelmeskedett, mire kiderült, hogy az egyik szeme annyira be van dagadva, hogy szinte ki sem lát rajta, és annyi kék-zöld zúzódás borította a testét, hogy még a tulajdon anyja sem ismerne rá. A zúzódások alatt egy nagyon fiatal teremtés rejtőzött, aki normál körülmények között – Daniel sejtése szerint – egész csinos lehetett. Hogy képes egy ilyen védtelen fiatal lányt valaki így elagyabugyálni?!

Haragját későbbre tartogatta. Most csak az számított, hogy valahogy a másik segítségére legyen. A lány arca jó párszor megrándult, miközben lemosta róla a vért, noha igyekezett olyan gyengéd lenni, amennyire csak lehet. A szeme környékét különösen óvatosan tisztította le. – Szerencséje van – közölte közömbös hangon. – Monoklija lesz, mint a csupasz kézzel öklözőknek, de azonkívül semmi komoly.

Tovább tisztogatva a fejsebet dr. Herbert megkérdezte: – Ki verte meg?

A nő hangja elfúlt, és elfordította az arcát. A bal kezén megcsillanó jegygyűrűjét észrevéve a férfi rákérdezett: – A férje tette?

Jane úgy meredt a kezére, mintha meg is feledkezett volna a gyűrűről, amit viselt. Aztán lefeszegette az ujjáról a vékony aranykarikát, és a vizsgáló másik végébe hajította. A gyűrű a falról visszapattant, és csörömpölve gurult végig a padlón.

– Adja el! Az összeget... fordítsa az ispotályra – suttogta rekedten. Ahogy felemelte a fejét, láthatóvá vált zúzódásokkal teli nyaka is. Az a vadállat megpróbálta megfojtani.

Amint megmozdult, a nő köpenye lecsúszott a válláról, és láttatni engedett egy, a hátát átszelő véres sebet. A kicsipkézett szélű vágás a bal vállától indult, és majdnem a derekáig ért. Valószínűleg akkor érte a szúrás, amikor menekülni próbált. A penge hegye nyilván félrecsúszott, amikor a halcsont merevítős mídere szegélyéhez ért, majd végigszántott a bélelt ruhadarabon.

Daniel nyugodt hangot megütve nyúlt az ollójáért, és vágta át a nő míderét. A ruhája és a fűzője jó minőségű anyagból volt, de az ingválla tönkrement, és vékony alsóingét az alvadt vér a sebbe tapasztotta. Miután benedvesítette az alsóingét, gyengéd mozdulattal le tudta fejteni a sebről, bár Jane zihálva vette a levegőt.

– Szerencsére a seb nem mély, de ettől még pokolian fájhat. – Főleg mert éppen nekiállt ginnel kitisztítani a sebet. A ma éjszaka során szerzett hegek valószínűleg élete végéig megmaradnak, de ez az egy legalább nem látható helyen van.

Hogy a betegét megnyugtassa, a férfi megállás nélkül tájékoztatta arról, éppen mit csinál. Laurel végig asszisztált neki, vigyázva Jane erényeire, amennyire csak lehet.

Amikor Daniel végzett a seb kitisztításával, Laurel így szólt: – Jane, új ruhára lesz szüksége. Daniel, hoznál pár darabot a készletből?

Daniel talán nem konyított annyit a női ruhadarabok kiválasztásához, mint Laurel, de kőbe vésett szabály volt, hogy egy olyan nő, akit súlyosan bántalmaztak, nem maradhat magára egy férfival, még akkor sem, ha az éppen ő volna. Dr. Herbert bólintott, és talpra szökkent, bár rögtön megérezte, milyen hosszú nap van mögötte. – Van hová mennie ma éjszaka? Család? Barátok?

Jane a szemét továbbra is lesütve válaszolt: – Van egy... barátom, aki befogad.

– Ma éjszakára megteszi, de ez nem ismétlődhet meg még egyszer – közölte Laurel határozottan. – Értesítjük a békebírót, és ő majd vádat emel a férfi ellen, aki bántalmazta.

– Ne! – Jane kétségbeesett kiáltást hallatva vonta összébb magán tönkrement ruháját. – Csak akkor leszek biztonságban, ha elhagyom Bristolt. A békebíró nem segíthet.

Daniel a homlokát ráncolta. Jane eltökéltnek tűnt, hogy nem tér vissza ahhoz a vadállathoz, de a nők túl gyakran mentek vissza mégis a bántalmazójukhoz, nem lévén más választásuk. Ám amíg magára hagyja őket, Laurel talán a lelkére tud beszélni.

Nem Jane volt az első nő, akinek ruhára volt szüksége, így aztán Laurel két hatalmas szekrényt töltött meg minden szükségessel, nők és férfiak, valamint minden korosztály számára akadt megfelelő darab. Néhány ezek közül a helyi templomok adománya volt, a többit pedig használtruha-kereskedésben szerezte be.

A lánynak valamilyen bő szabású ruhára lesz szüksége, ami kevésbé feszül meg a sebes hátán. Cipő? Az nem kell, mert strapabíró, pompás magas szárú darabot viselt. Daniel gyorsan összegyűjtött mindent, amire Jane-nek szüksége lehet, majd a kiválasztott darabokat egy egyszerű vászonzsákba gyömöszölte, hogy a nő könnyen magával vihesse. Végül választott egy kalapot, amely elrejti az arcát, és egy köpenyt, amely a sérüléseit, a kötéseit fedi el.

Miután megjelent a ruhadarabokkal, Laurel kitessékelte a vizsgálóból, hogy egyedül segíthessen Jane-nek átöltözni. A férfi szemöldökét felvonva zárta be maga mögött az ajtót. Ő és Laurel pártfogolták a rászorulókat, segítették őket, amiben csak tudták, de soha nem pénzzel. A nagylelkű anyagi támogatás java része, amelyet Laurel külön élő férje biztosított számukra, az ispotály működtetésére kellett, szóval készpénznek híján voltak.

De néha muszáj kivételt tennie. Az irodája csak pár lépésre volt, így Daniel belépett, és kinyitotta az íróasztala fiókját, amelyben a pénzt tartotta. Jane nem úgy festett, mint akinek akár egyetlen pennyje is lenne. Vajon mennyi pénzre volna szüksége, hogy elmenekülhessen, és eltengődjön, amíg felépül?

A gondolatát sem tudta elviselni, hogy a nő visszatérjen az erőszaktevő férjéhez. Összeszedett húszfontnyi érmét és papírpénzt apró címletekben, majd egy pénzeszacskóba tömte. Ez tekintélyes összeg volt, elég arra, hogy Jane elhagyja Bristolt, és ha spórol, akár két-három hónapig is megélhet belőle. Aztán emlékeztetve magát, hogy nem menthet meg mindenkit, még a szeretteit sem, Daniel visszatért a vizsgálóba.

Jane egy régi köpenybe bugyolálta magát, zúzódásokkal teli arcát és bekötözött fejét kalapja széles karimája alá rejtette. Laurel rosszalló pillantásokkal méregette. – Biztosan jól van? Az éjszaka hátralevő részét az ispotályban is töltheti.

– Nem tehetem – válaszolta a lány ezúttal erőteljesebb hangon. – Nem lesz semmi bajom, tényleg. Nem kell messzire mennem.

Daniel azt gyanította, azért nem akar maradni, mert attól fél, hogy esetleg valaki követte. Remélte, hogy igazat mondott, amikor azt állította, egy barátja befogadja majd éjszakára. De lehet, hogy azt tervezi, hogy megbújik egy istállóban vagy egy templomban. Egy éjszakára az is megjárja, feltéve ha másnap útnak indul. – Van hová mennie, ha elhagyja Bristolt? Rokonok?

– Nincs, de boldogulok. Nem félek a munkától. – Fagyosan elmosolyodott. – Ahogy a gyaloglástól sem.

Daniel felé nyújtotta az erszényt. – Fogja. Ebből eltarthatja magát, amíg megveti valahol a lábát.

A lánynak elakadt a lélegzete, és vissza akarta adni a pénzt. – Ezt nem fogadhatom el! Már így is annyi mindent tettek értem.

A férfi megragadta a lány kezét, és minden egyes szót alaposan megrágva, lassan így szólt: – Nem szeretnénk, hogy amikor innen elmegy, még a jelenleginél is nehezebb körülmények közé kényszerüljön.

Jane a férfira nézett. Az a szeme, amelyik nem volt bedagadva, hihetetlen világoskék színben ragyogott, és olyan árnyak homályosították el, amelyek sehogy sem illettek egy fiatal lányhoz.

Lehajolt, és duzzadt ajkával csókot lehelt Daniel kezére. – Köszönöm! – mondta nyers, rekedt hangon.

Azután elengedte a férfi kezét, az erszényt a köpenye alá rejtette, majd Laurelhez fordult. – Mindkettőjüknek nagyon köszönöm. Soha nem feledem a kedvességüket. Remélem, egy szép napon viszonozhatom még valahogy...

Daniel határozottan szólt közbe: – Hozzon helyes döntéseket. Legyen kedves másokhoz. Ennyi megteszi.

A lány ismét fejet hajtott, majd sarkon fordult, és távozott. Daniel és Laurel követték az ajtóig, és szótlanul figyelték, amint lesiet az utcára vezető pár lépcsőn, majd balra fordul. Szívszorítóan bátor tartással indult meg, aztán karcsú alakja eltűnt az éjszakában.

– A mögöttünk lévő telken álló ház eladó – jegyezte meg Laurel. – Meg szeretném venni, és egy menhelyet alapítanék benne olyan nők és gyermekek számára, akiknek menedékre van szükségük az őket bántalmazó, erőszakos férfiak elől.

– Azt hiszem, ez nagyszerű ötlet – nyugtázta Daniel azonnal. Egy menedék a Jane-hez hasonló nőknek istenáldása volna. – Van rá pénzünk?

– Szerzek! – jelentette ki Laurel ritka elszántsággal.

– Akkor belevágunk. – Daniel átkarolta a húga vállát, és gyengéden magához szorította. – Pillanatnyilag azonban mindkettőnkre ráférne valami meleg étel és egy jó erős tea.

Laurel a fivére karjába simulva megkönnyebbülten lélegzett fel. – Remek ötlet, doktor úr! A tűzhelyen vár a finom bableves.

– Tökéletes. – De mielőtt Daniel becsukta volna az ajtót, belebámult a sötétségbe, Jane alakja után. A tarkóján bizsergés futott végig, és az a nyugtalanító érzése támadt, hogy egy szép napon útjaik ismét keresztezik egymást.

Első fejezet

Bristol, 1813 ősze

Szülei temetését követően Daniel Herbert visszatért a munkájához, amely nemcsak a szenvedélye volt, de egyben a megváltást is jelentette számára. Elméjét bármilyen nyugtalanító gondolat foglalkoztatta is, az orvosi szakértelme képes volt meggyógyítani a sajgó testeket, és az általa fenntartott kápolnában alkalmanként celebrált prédikációi néha még a fájó lelkeknek is gyógyírt jelentettek.

Hogy lekösse magát, amennyire csak lehet, Colin Holtot, a segédorvosát újdonsült menyasszonyával együtt szabadságra küldte. A köhögéscsillapító szirup és a fűzfakéregtea elkészítése, valamint az apróbb orvosi beavatkozások eléggé kifárasztották ahhoz, hogy aludni tudjon. A kimerültség inkább ínyére volt, semmint hogy gondolkoznia kelljen. A temetés óta két hét telt el, és hamarosan kénytelen lesz szembenézni a szülei halálának következményeivel; de egyelőre felvillanyozta, hogy trágár beszédű, vén tengerészek vágott sebeit foltozgassa.

Épp végzett az egyik pácienssel, amikor Betsy Rivers, az ispotály igazgatója kopogtatott, és belépett a kezelőhelyiség ajtaján. – Dr. Herbert, egy úriember keresi, állítása szerint fontos ügyben.

– Kétlem, hogy a fontos ugyanazt jelenti mindkettőnk szótárában – válaszolta Daniel kényszeredetten. – De Vörös Rab épp távozni készül, szóval kísérje be az urat.

Betsy az orvos vérfoltos kötényét elnézve összevonta a szemöldökét, ám meg sem próbálta meggyőzni a férfit, hogy le kellene vetnie a munkaruháját. – Igen, uram.

Miután a nő távozott, Daniel elvarrta az utolsó öltést is ősz fejű betegén. – Vigyázzon magára, Rab! Egy szép nap a vagdalkozásban valaki véletlenségből létfontosságú szervet talál el.

– Ugyan má’, doki – kuncogott Vörös Rab feltápászkodva. – Oly régóta verekszünk már egymással, hogy pontosan tudjuk, hová szabad szúrni a pengét. – A tengerész eloldalgott, Daniel pedig tisztogatni kezdte a vérfoltos rongyokat és eszközöket.

Betsy egy zömök testalkatú, visszafogottan öltözött férfi társaságában tért vissza. – Az úr Mr. Hyatt – mutatta be a metsző tekintetű férfit, aki a hóna alatt egy mappát szorongatott.

A látogató Daniel szennyes ruhája láttán fura képet vágott, de udvariasan biccentett. – Matthew Hyatt, a Hyatt & Fiai londoni ügyvédi iroda képviseletében. Ön Daniel Herbert a Belmond-birtokról?

Jóllehet Daniel már évek óta nem élt ott, a birtok most már valóban az ő tulajdona volt. – Az vagyok – bólintott, és az összepiszkolódott orvosi eszközöket a szappanos vízzel teli fertőtlenítőtálba dobta.

– Fogadja őszinte részvétem a szülei halála miatt, Mr. Herbert. – Az ügyvéd felsóhajtott. – A Romayne-kastélyban pusztító kór rettenetes tragédia.

– Elképesztően gyorsan terjedt. Sajnos az apátságban és a városban is rengeteg áldozatot szedett – préselte ki magából Daniel, emlékezetébe idézve a történteket. A szülei borzasztóan boldogok voltak, amikor Lord Romayne, apja egyik távoli unokatestvére meghívta őket a kastélyban rendezett grandiózus bálra. Danielt is noszogatták, hogy tartson velük, ám őt sosem érdekelte az ilyesmi. Ha ott lett volna, vajon hathatós gyógyírt találva idejében megfékezhette volna a kórt? A jelentős mennyiségű folyadékbevitel segíthet leküzdeni a lázat. Vagy talán mostanra ő is halott volna?

Sietősen megmosta a kezét. – Várnak a betegeim, szóval elárulná, minek köszönhetem a látogatását?

Nyerseségét hallva az ügyvéd szeme megvillant. – Máris. Örömmel tájékoztatom, hogy mostantól ön a Romayne bárói cím és a vele járó vagyon, ingóságok és ingatlanok tulajdonosa.

Lord Romayne minden más örököse életét vesztette volna a kegyetlen kórban? Daniel megdermedt, a szavak mázsás súlyként nehezedtek a vállára. Azok a falak, amelyeket maga köré emelt fájdalmában és a történtek felett érzett bűntudata miatt, most hirtelen elenyésztek, és a mellbevágó érzés szinte letaglózta.

Semmi sem lesz már olyan, mint régen.

Amikor James, Lord Kirkland másnap egy késői órán belépett Daniel irodájába, a férfi cseppet sem lepődött meg. Kirklandnek hajózási vállalata és hírszerző hálózata volt. Nem mellesleg a sógora, és a barátságuk is elég régi keletű. A forrásainak hála Kirkland általában azelőtt szerzett tudomást a dolgokról, hogy azok megtörténtek volna. Ma este komoran elegáns nagyvadként tündökölt, ám a tekintete együttérzésről árulkodott.

Bár Danielnek sikerült valamelyest leküzdenie a belső feszültséget, amit a váratlanul ölébe hulló bárói cím és kötelezettségek miatt érzett, Kirklandet meglátva zavarba ejtő módon megkönnyebbült, lévén sógora remekül értett a problémák megoldásához. Félretolva kései, kihűlt vacsoráját, kézfogással üdvözölte a férfit. – Felteszem, értesültél a dologról. Mert ha Laurellel lenne valami baj, biztos nem mozdulnál mellőle.

Kirkland mosolyogva rázott vele kezet. – Laurel a várandósságnak abban a szakaszában jár, amikor telis-tele van energiával. Alig tudtam lebeszélni róla, hogy velem tartson.

Daniel összevonta a szemöldökét. – Gondolom, azért küldött, hogy meggyőződj róla, még nem mentem fejjel a falnak.

– Pontosan – válaszolta Kirkland, hangjában fanyar iróniával. – Vagyont örökölni, befolyásra szert tenni és helyet bérelni a Lordok Házában már önmagában is elég, hogy az embert a kétségbeesés szélére taszítsa.

Daniel kelletlenül elmosolyodott, hogy Laurel és Kirkland ilyen jól ismerik őt. Kihúzta az íróasztala alsó fiókját, és kivette belőle a brandysflaskát, amelyet a szokatlanul kimerítő napokra tartogatott. – Még mindig nem sikerült felfognom a dolgot. Én csak harmadunokatestvér vagyok, ráadásul kitagadott. Volt más örökös is, de mindnyájan meghaltak azon a nyavalyás bálon.

– Tragédia! – Kirkland elfogadta a pohár brandyt, amit a barátja töltött neki, majd letelepedett az irodában található másik székre. – De hál’ istennek nem neked.

Daniel felsóhajtott. – Nincs rá mód, hogy visszautasítsam az örökséget, ugye?

– Sajnos nincs – felelte Kirkland. – A nemesi cím és a hitbizománnyal terhelt birtok a Herbert-ág elsőszülött fiúgyermekét, azaz téged illet. Mostantól valamennyi birtok a te felelősséged, ahogy a rajtuk élő bérlők is.

– Úgy érzem magam, mintha Atlasz hibájából a világ minden gondja az én nyakamba szakadt volna. Te annak tudatában nőttél fel, hogy te vagy a Kirkland-örökös, de nekem a Romayne-ek létezéséről sem volt fogalmam, nemhogy arról, hogy esetleg örökölhetek. – Bár az apja nyilván várta, és borzasztóan örült volna, ha az örökség őrá száll majd.

Kirkland elgondolkozva lötykölte a brandyjét a poharában ide-oda. – Egy ekkora horderejű változás nyilván félelmet kelt benned, de nem olyasmi, amivel ne lennél képes megbirkózni.

– Nem kétlem. – Daniel vonásain aggodalom tükröződött, amikor legnagyobb félelme megfogalmazódott benne. Rádöbbenve, hogy Kirkland olvas a gondolataiban, kíváncsian vetette fel: – Ettől még praktizálhatok?

– Az idődet sokkal jobban be kell majd osztanod – ismerte be a barátja. – De a birtokok igazgatására felbérelhetsz hozzáértő embereket. Most már főnemes vagy! Akadnak lordok, akik őskori leleteket gyűjtenek, mások matematikai értekezéseket írnak, míg megint mások eszméletlenre isszák maguk. Találhatsz időt a munkádra.

– Remélem. – Daniel megpróbálta megbecsülni, hány órát lesz majd kénytelen az emberek és a birtokok irányításával vesződni, és hány órát vesz majd el az életéből, hogy a Lordok Házában ücsörög. Túl sokat, jutott dűlőre magával. – Nem fogok tudni annyi embernek segíteni, mint most.

– Neked is azt mondom, amit Laurelnek. Lehet, hogy az újonnan szerzett rangod teher számodra, de egyben lehetőség is, és a vagyonod révén sokkalta több ember életét teheted jobbá. – Kirkland elmosolyodott. – A húgod magától értetődő természetességgel szórja a pénzem, amelyet arra fordít, hogy a Sion-házhoz hasonló újabb menhelyeket nyisson a nők számára. Te például újabb ispotályokat építtethetsz. Támogathatod az ígéretes, ifjú sebészek és orvosok tanulmányait.

Furamód Danielnek mindez meg sem fordult a fejében. – Az ötlet tetszik, de már most is úgy élek, ahogy szeretnék. A Romayne-örökség csak teher számomra, és bonyolítja az életem.

– És továbbra is így akarsz élni? – kérdezte Kirkland halkan. – Vagy készen állsz a változásra?

Daniel száján már majdnem kiszaladt, hogy az ő élete úgy tökéletes, ahogy van, ám hirtelen elhallgatott, majd láthatóan elgondolkozott.

A pokolba Kirklanddel, amiért állandóan igaza van! A bristoli munkája fontos, és mindennap új kihívásokat tartogat, de amióta a húga visszaköltözött a férjéhez, és itt hagyta a házat, nagyon magányos lett. Barátokra és újabb kihívásokra van szüksége.

– Talán készen állok – jegyezte meg megfontoltan. – Azóta nem tértem magamhoz, hogy az ügyvéd beállított a rémisztő hírrel. Át kell gondolnom, mit akarok, és azt, hogy egyáltalán mi az, ami lehetséges.

– Gyere Londonba, és költözz hozzánk! – javasolta Kirkland. – Laurel és én is örülnénk, én pedig gyakorlati és jogi tanácsokkal láthatlak el az új pozícióddal kapcsolatban. Azonkívül a társaságban is be kell mutatkoznod. Nemsokára kezdődik a szezon, és a Westerfield Akadémia egykori diákjai segíthetnek, hogy megvethesd a lábad, ha tényleg akarod.

Daniel feszültsége alábbhagyott. London nem tűnt olyan ijesztőnek, ha Laurel és Kirkland közelében lehet. – A régi iskolatársakkal való találkozás kedvemre volna, ám a társasági élettel kapcsolatban aggályaim vannak.

– Az elővigyázatosság bölcs dolog – jegyezte meg a barátja tréfásan. – Főleg mindazon veszélyek fényében, amelyekkel szembe kell nézned.

– Nem engedek a hazardírozás és az ital csábításának. – Daniel az üres poharára meredt, majd újabb adag brandyt töltött magának. – Bár most elnézve magamat, nem csodálkoznék azon, ha ebben erősen kételkednél.

– Nehéz időkben mások a léptékek. – Kirkland a poharát felemelve jelezte, hogy ő is inna még. – A házasságkerítők veszélyére céloztam. Pillanatnyilag te vagy a legkapósabb agglegény a piacon. Egy jóképű lord, akinek feleségre van szüksége. – Elvigyorodott. – Talán találsz egy kedves, józan fiatal özvegyet, aki hajlandó igazgatni a birtokaidat, és nem zavarja, ha orvosként praktizálsz.

Daniel azon kapta magát, hogy a nősülés kérdése a kelleténél jobban felzaklatja. Hány év telt is el azóta, amióta Rose meghalt? Fájdalmasan sok. A lány ragyogott, akár a nap, és maga volt az elevenség. Mellette soha nem lett volna azzá a morcos, megrögzött agglegénnyé, aki jelenleg volt. Ha ezen változtatni akar, akkor most vagy soha.

A poharát gúnyosan emelte koccintásra. – Nos, legyen. Elmegyek Londonba, és keresek magamnak egy feleséget.

Második fejezet

– Lord Kelhamnek sajnos nincs már sok hátra – jegyezte meg az orvos halkan, amint Jessie Kelham, karján az álmos, négyéves kislányával visszatért a betegszobába.

A nő a tényeket elfogadva bólintott. Philip állapota hetek óta romlott, és minden jel arra utalt, hogy közel a vég. Éjfélre járt, és ő úgy érezte, hogy a férje hajnalra jobblétre szenderül.

Beth álmosan ásított. – Papa jobban van?

Jessie megsimogatta a kislánya selymesen puha, karamellszőke haját. Bár az jó néhány árnyalattal világosabb volt az ő sötét fürtjeinél, első látásra lerítt róluk, hogy anya és lánya. Beth volt az élete értelme. – Nem, kincsem. Hamarosan elmegy, de előbb még el akar köszönni tőled.

A kislányt a hatalmas ágyhoz cipelte, ahol Philip erőtlenül, ám békésen hevert a lámpás halovány fényében. Ősz haja és arca sápadtsága szinte egybeolvadt a keményített ágynemű színével. A Bethszel való utolsó találkozás kedvéért az inasa megpróbált némi életet lehelni belé.

Amikor az ágyhoz léptek, Jessie egy pillanatig már attól tartott, hogy elkéstek, de amikor a kislányt a derékaljra ültette, Philip szeme felpattant, és az arcán földöntúli mosoly ragyogott. – Drága napsugaram! Sajnálom, hogy nem leszek melletted, és nem láthatlak felcseperedni, de biztos vagyok benne, hogy gyönyörű hölgy válik belőled.

Felismerve a megmásíthatatlant, Beth szeme könnybe lábadt. Előrehajolt, majd csókot lehelt apja borostás arcára. – Nem akarom, hogy elmenj, papa! – nyöszörögte szomorúan.

A férfi megpaskolta a kislány kezét, amely az övé mellett nyugodott. – Sosem leszek távol tőled, drágaságom! Csak le kell hunynod a szemed, és rám gondolnod, és én máris ott termek.

– Jobb lenne, ha bármikor átölelhetnélek, amikor csak akarlak!

Philip erőtlenül elmosolyodott. – Nekem is, de az ember nem mindig kaphatja meg, amit szeretne. Légy jó kislány, és fogadj szót a mamának! A mennyországban majd újra találkozunk. De remélem, hogy az nagyon sokára lesz. – A levegőt egyre nehezebben vette, ezért Jessie odaintette Beth dadáját, aki maga is lejött velük a gyerekszobából.

Lily ölelő karjába vonta a kislányt. – Ideje lefeküdni, madárkám. Amíg elalszol, dúdolok neked egy altatót.

Beth engedelmesen simult a dadája karjába, ám sóvárgással teli tekintetét egész addig az apján tartotta, amíg ki nem léptek a szobából. Jessie örült, hogy a lánya elég idős ahhoz, hogy emlékezni tud majd arra, az édesapja mennyire szerette.

Amikor távoztak, Jessie az ágy végébe telepedett, és kezét a férje kezére tette. Ujjpercei törékenynek tűntek, akár a vékony gallyacskák. – Most rajtam a sor. Akárcsak Beth, én sem szeretném, ha itt hagynál bennünket.

– Az én időm lejárt. – Köhögőroham tört a férfira, mielőtt folytathatta volna. – Te és Beth bearanyoztátok az elmúlt éveket, és olyan boldoggá tettetek, amilyen boldog, azt hittem, Louise halálát követően már nem is lehetek.

– Bárcsak ismertem volna, de ha nem hal meg, mi sosem találkozunk. – Jessie gyengéden megszorította a férje kezét. – Talán ő küldött hozzád, hogy boldoggá tegyelek, mígnem ti ketten újra együtt lehettek.

– Milyen csodás gondolat! – A férfi nehézkesen ismét levegőt vett. – Nem kell aggódnod a jövőd miatt, drágám. Valójában, a végrendelet felolvasásakor neked és Bethnek meglepetésben lesz részetek. – Az ajka körül huncut mosoly villant. Szeretett folyton-folyvást meglepetést szerezni Jessie-nek és a lányának.

– Kezdettől fogva elkényeztetsz bennünket – vallotta be az asszony mosolyogva. – El sem tudtam képzelni, hogy egy hozzád hasonló, finom úriember hajlandó elvenni egy magamfajta, jelentéktelen színésznőcskét.

A férfira újra rátört a köhögés, és Jessie már majdnem az orvost hívta. Amikor a roham alábbhagyott, azt suttogta: – Én pedig nem gondoltam, hogy Anglia legszebb nője hajlandó hozzám jönni, a vagyonomon vagy a rangomon kívül bármi másért.

– Nem a pénz miatt mentem hozzád feleségül, és bizton állíthatom, hogy nem is a rangod miatt – jegyezte meg halkan Jessie. – A kedvességed és a bölcsességed fogott meg.

Bensőségesen egymásra mosolyogtak. Az előkelő társaságot ugyan sokkolta a rangon aluli házasság híre, ám őket a frigy boldoggá tette. Philip halálával Jessie legkedvesebb barátjától kénytelen megválni.

A férfi alig hallható, erőtlen hangon annyit suttogott: – Frederick ideér időben?

– A szörnyű esőzés miatt az utak rossz állapotban vannak, szóval nem lehet tudni – válaszolta a nő. Kétsége sem volt afelől, hogy Frederick már úton van, ám csakis az öröksége miatt, nem pedig azért, mert szereti a nagybátyját. Frederick kizárólag saját magát szerette.

A cím és a hitbizomány reménybeli örököseként a férfi már évek óta türelmetlenül várta, hogy a bácsikája meghaljon. Amikor tudomást szerzett arról, hogy Jessie gyermeket vár, nem volt túl boldog, és imádkozott, hogy lányuk szülessen, aki nem lehet gátja nagyratörő terveinek. Beth születése hatalmas megkönnyebbüléssel töltötte el. Philip borzasztóan örült, hogy kislánya született, akit rajongásig szerethet, így a közöttük lévő feszültség enyhült.

Az asszony már azt hitte, a férje elbóbiskolt, amikor a férfi meglepően erős hangon így szólt: – Mihamarabb férjhez kell menned, Jessie. Sokkal jobb feleség vagy annál, hogy özvegységre ítéld magad.

Az asszony ajka lebiggyedt. Philip, az ég áldja, túlértékeli a szépségét és a házastársi erényeit. Azonban nincs értelme ellenkezni. Így csak annyit mondott: – Ha találok egy hozzád fogható kedves férfit, talán megfontolom. De nem hiszem, hogy versenyre kelhetne veled bárki.

– Te hízelegsz, kedvesem – mondta a férfi fakó hangon, ám boldogan. – Bízom benne, hogy jól döntesz, bármilyen utat válassz is. – Halványkék szeme lecsukódott, és egyre lassabban vette a levegőt. Az óra a kandallópárkányon szokatlanul hangosan ketyegett, mintha csak a férfi életének utolsó pillanatait számolta volna vissza.

Mintha hallani vélte volna, hogy egészen halkan a férje megboldogult feleségét, Louise-t szólítja. Aztán nem lélegzett többé.

Jessie a fejét összekulcsolt kezükre hajtotta, arcán patakzó könnyekkel némán siratta a férjét. Philip Kelham megerősítette a hitében, hogy jó emberek is vannak. Nem remélte, hogy vár rá valahol egy hozzá hasonló.

De nem akart másik férfit, és nem volt szüksége egy másik férfira. Amíg ott van neki Beth, és van elegendő pénze, hogy mindkettejüket eltartsa, nem vágyik semmi másra.

Végeláthatatlannak tűnt a nap, amikor eltemette a férjét, és fogadta a szomszédok részvétnyilvánítását, akik egyébként ki nem állhatták, így aztán Jessie a legszívesebben másnapra halasztotta volna a végrendelet felolvasását, ám Frederick égett a vágytól, hogy még aznap este sort kerítsenek a dologra. Valószínűleg már alig várta, hogy végre megtudja, mennyit is örökölt.

Bár Philip valamiféle meglepetést emlegetett, Jessie nem számított semmi egetrengetőre. Néhány hónappal ezelőtt, amikor átírta a végrendeletét, a férje megbeszélte vele a terveit, így tudta, hogy az ősrégi birtok Kentben a hitbizomány révén a következő Lord Kelhamre száll majd. Philip tekintélyes összegre rúgó magánvagyonát ugyancsak Frederick örökli, ám a férfi nem lesz boldog, ha megtudja, hogy a pénz java része kötvényekben van, így nem tudja elherdálni.

Bár korábban a Kelhamek nem tettek szert különösebb hírnévre, vagyonukat mindig bölcsen kezelték, és törődtek azokkal is, akiknek megélhetése tőlük függött. Jessie bízott benne, hogy Frederick követi a példájukat, de azért voltak kétségei.

Beth számára hasonló összeget helyezett letétbe a férje, ezenkívül Philip londoni háza is őt illeti. Jessie tisztességes életjáradékot kap, abban az esetben is, ha újra férjhez talál menni, hiszen a férfi nemegyszer hangoztatta, hogy szerinte így kellene tennie.

Egyedüli tulajdonosként őt illeti egy csinos ház tulajdonjoga Canterburyben, amelybe azonnal beköltözhet. A városban jó néhány kiváló leányiskola akad, így ideális hely volna Beth számára, ahol felnőhet. Ha pedig arra támadna kedvük, hogy a városba látogassanak, ott a londoni ház. Bethre jelentős örökség vár, így aztán felcseperedvén meg kell tanulnia, hogyan viselkedjen előkelő társaságban.

Jessie kimerülten lépett a könyvtárszobába, mielőtt a felolvasás kezdetét vette. Behoztak még pár széket, mivel a kedvezményezettek elég sokan voltak. Ez a helyiség volt az egyik kedvencük a férjével, gyakran üldögéltek itt esténként kettesben, melegedtek a kandallónál, olvastak és beszélgettek. A vége felé, amikor a férfi látása romlani kezdett, Jessie felolvasott neki.

Ma este a helyiség zsúfolásig megtelt, és a levegő áporodott volt. Mr. Harkin, az ügyvéd melegen rámosolygott, amikor a nő helyet foglalt az íróasztal előtt, amelyre a férfi kiterítette a dokumentumokat. Az ügyvéd mindig jó volt hozzá, már akkor is, amikor férje menyasszonyaként akkora botrányt kavart. Philip kedvéért bizalmat előlegezett neki, és idővel jó barátok is lettek.

A személyzet valamennyi tagja jelen volt, az idősebbek ültek, a fiatalabbak a könyvespolc előtt ácsorogtak. A rövid ideje szolgálatba állt cselédek is kaptak egy szerényebb összeget, az idősebbek pedig életjáradékot, amely kényelmes öregkort biztosított számukra.

Megkapván a harangtorony helyreállításához szükséges összeget, a helyi lelkész megkönnyebbülten sóhajtott fel, majd kedvesen elmosolyodott, amikor kiderült, hogy az elefántcsont sakk-készlet, amely mellett ő és Philip annyi boldog órát töltött együtt, mától szintén az övé. Nincs itt semmi meglepő. Maga Jessie állt elő az ötlettel, hogy a harangtoronyra fordítandó pénz mellé a lelkész a sakk-készletet is megkapja, így a régi barátjától valami személyes emléke is maradt.

Jessie nem aludt túl sokat férje betegségének utolsó pár hetében, így a fülledt levegőjű, túlzsúfolt könyvtárszobában egy óra elteltével elszunyókált. Arra ébredt, hogy Mr. Harkin jelentőségteljesen megköszörüli a torkát. – Végezetül szeretett leányomra, Elizabethre, a Kelham bárói rang örökösére hagyományozom...

– Tessék? – Frederick Kelham izzó tekintettel ugrott talpra. – A bárói cím örököse én vagyok! Ez meg miféle istenverte képtelenség?!

Mr. Harkin az olvasószemüvege felett felnézett, a hangja nyugodt volt, ám a tekintetén látszott, hogy magában jót mulat. – Nem képtelenség, Mr. Kelham. Kelham az egyik legősibb báróság, amely eredete a normann időkbe nyúlik vissza. Női ágon is öröklődhet.

– Ez nevetséges! – hadarta köpködve Frederick. – Korábban a címet mindig férfi örökölte.

– Úgy van, már vagy kétszáz éve, hogy a cím egyenes ágon egy nőre szállt, így hát a dolog feledésbe merült – állapította meg az ügyvéd. – A nagybátyja ezt a birtokkal kapcsolatos feljegyzések áttekintése közben fedezte fel. Megkért, hogy járjak utána a dolognak, és én csak megerősíthetem. Fiatal unokahúga, Elizabeth mostantól születése jogán is Kelham bárónője.

Jessie-nek elakadt a lélegzete. Ez volt hát a meglepetés, amiről Philip említést tett. Boldog lett volna, ha láthatja, hogy szeretett gyermeke és egyben egyetlen utóda az örökébe lép, ám azt nem sejthette, hogy Frederick ilyen rosszul fogadja a döntését.

– Te! – A férfi őrjöngve fordult szembe Jessie-vel. – Ez a te műved! Meghamisítottad a bizonyítékot, hogy a zabigyereked örökölhessen, és megszerezd a birtokot!

Mr. Harkin szigorúan jegyezte meg: – Ön tévedésben van, Mr. Kelham! Lady Kelhamnek a mai napig fogalma sem volt a dologról, és a bizonyíték, ahogy ön nevezi, ősrégi és a hitelessége megkérdőjelezhetetlen. Már meg is fogalmaztam egy levelet a Címertani Társaságnak, hogy hivatalosan is elismertessem, Beth örökli a címet és a hitbizományban lévő birtokokat.

– Vagyis a nagybátyám földönfutóvá tett – jegyezte meg epésen Frederick.

– Távolról sem. Lord Kelham tekintélyes magánvagyonnal rendelkezett, és az összegen, ami a csekélyebb örökségre számító kedvezményezettek kifizetése után marad, ön és az úr leánya osztoznak. Ez több mint elég, hogy mindene meglegyen, és kényelmesen megélhessen belőle. – Az ügyvéd kényszeredetten megjegyezte: – Nem mintha korábban bármiféle érdeklődést tanúsított volna a birtok irányítása iránt.

– Úgy terveztem, hogy felveszek egy hozzáértő intézőt! – csattant fel Frederick. – Nekem kellene lennem a következő Lord Kelhamnek! A barátaim kinevetnek, ha meghallják, hogy a bácsikám porontya elorozta előlem a címet!

– Hamar elfelejtik – közölte Harkin, ha lehet, még unottabb hangnemben. – Legyen hálás, hogy a bácsikája ilyen nagylelkű volt önnel. Megtehette volna, hogy a teljes vagyonát a lányára hagyja.

Ahogy dühödt pillantással Jessie-re meredt, Frederick szeme résnyire szűkült. – Nem is Philip bácsi gyermeke, hanem az enyém!

Jessie érezte, hogy elsápad. – Frederick, hogy van merszed ilyesmit állítani!?

– A környéken mindenki tudja, hogy a szeretőmként hoztalak Kelham Hallba – jegyezte meg gúnyosan. – Ahogy azt is, hogy elcsábítottad a nagybátyámat, hiszen nincs férfi, aki ellen tudna állni neked. Úgy gondoltad, hogy két legyet ütsz egy csapásra, nem igaz? Azt hitted, tiéd lehet a cím és Philip bácsi pénze, miközben valahányszor a birtokra látogatok, majd velem enyelegsz. Sosem gyanakodott, ugye? El kellett volna neki mondanom, és akkor kidobja a szutykos némbert, aki mindig is voltál!

Jessie ökölbe szorított kézzel felállt, majd reszkető hangon így szólt: – Visszataszító, amit mondasz! Sosem szegtem meg a házastársi esküm!

Frederick önelégülten elvigyorodott. – Senki sem hiszi egy szavát sem egy hazug színésznőnek.

Wicks, a komornyik méltóságteljes hangot ütött meg, ahogy szólásra emelkedett. – Az én figyelmemet nem kerüli el a jövés-menés. Őladysége mindvégig őlordságával egy szobában aludt, mígnem a gazdámon a betegség el nem hatalmasodott, azonban Frederick úrfi azon pár alkalommal, amikor vendégségbe érkezett, késő este szinte mindig kisurrant a házból.

Ekkor segítőkészen az egyik szobalány is rázendített: – Egy fejőlánnyal cicázik a faluban.

Frederick rákvörösen kapkodott levegőért, majd felrobbant mérgében. Aztán az arckifejezése megváltozott. – Mint Elizabeth legközelebbi férfi rokona – fröcsögte a szavakat –, én volnék a törvényes gyámja?

Mr. Harkin összevonta a szemöldökét. – Ez az édesanyja tiszte, amíg a vagyonát jómagam kezelem. Mint törvényes képviselője, önnek nincsenek kötelezettségei az unokahúgával szemben.

Frederick elmosolyodott, szeméből sütött a rosszindulat. – Ám tartozom annyival a nagybátyámnak, hogy odafigyelek rá, a leányzó az új társadalmi helyzetéhez illő neveltetésben részesüljön. Biztos vagyok benne, hogy a bíróság is egyetértene azzal, hogy az ifjú Lady Kelhamnek jobb helye lenne nálam, semmint színésznő anyja társaságában.

Harmadik fejezet

A könyvtárszobában tartózkodók lélegzete elakadt, Jessie megdermedt. Frederick vajon tényleg képes lenne elvenni tőle Betht? Mr. Harkinra pillantott, aki legalább olyan döbbentnek tűnt, mint ő maga.

A legszívesebben azt sikoltotta volna, hogy Frederick csak a holttestén keresztül viheti magával a lányát, de az évek során megtanult uralkodni magán. – Költsd ügyvédekre a pénzed, ha ehhez van kedved, Frederick. Tekintve, hogy a bírósági eljárások milyen hosszadalmasak, Beth felnő, férjhez megy, és már maga is anya lesz, mire az ügyben döntés születik. – A szeme résnyire szűkült. – Többé nem látunk szívesen a birtokon, szóval legfőbb ideje, hogy távozz! Wicks, kérem, gondoskodjon róla, hogy Mr. Kelham egy órán belül elhagyja a házat.

A komornyik engedelmesen biccentett. – Ahogy kívánja, mylady. – Tekintetét végigjártatta a személyzet többi tagján. – A végrendelet felolvasása véget ért, menjetek a dolgotokra.

Más szóval az előadásnak vége. Frederick, sarkában az izgatott cselédséggel, kiviharzott a könyvtárszobából. Sokan együttérző pillantást vetettek Jessie-re. Bár kezdetben nem fogadták kitörő lelkesedéssel a gazda fiatal feleségét, színésznő létére pláne, Jessie igazságosan és a feladat által megkívánt méltósággal vezette a háztartást, és szép lassan kivívta a személyzet tiszteletét. Ennek ékes bizonyítéka volt, ahogy a komornyik kiállt mellette.

Ám Frederick Philip unokaöccse volt és úriember. Ez tekintélyt kölcsönzött neki. Miután a férfi az ajtót becsapva kiviharzott, Jessie reszketve roskadt a székére, és a karját maga köré fonta. Az ügyvéd csendesen megkérdezte: – Jessie, jól van?

A nő elhúzta a száját. – A férjem meghalt, és az unokaöccse azzal fenyeget, hogy elveszi tőlem a lányom. Nem, egyáltalán nem vagyok jól. – De az cseppet sem használna, ha hagyná, hogy eluralkodjon rajta a pánik. Nyugalmat erőltetve magára, nekiszegezte a férfinak a kérdést: – Marcus, lehetséges volna, hogy Frederick megkapja Beth felügyeleti jogát?

Az ügyvéd gondterhelten felsóhajtott. – Szeretném azt mondani, hogy nincs miért aggódnia, de nem tehetem. Bár jogi szempontból Beth jogosultsága az örökségét illetően megkérdőjelezhetetlen, rengeteg más módja akad, hogy Frederick összezavarja a dolgokat. A bíróság jobb szereti, ha a kijelölt gyám nem egy olyan férfi, aki a gyámsága alá helyezett személy halálából hasznot húzhat, ám mivel ő Philip legközelebbi férfi hozzátartozója, érvelhet azzal, hogy Bethnek bárónőként olyan neveltetésben kell részesülnie, amely maradéktalanul felkészíti őt jövőbeni földbirtokosi teendőire, és erre leginkább ő alkalmas.

– Vagyis akkor egy férfi rokon mindenképp elsőbbséget élvez, mint egy nő – jegyezte meg keserűen Jessie. – Egy előkelő származású semmirekellő tehát alkalmasabb gyámnak, mint a gyermek anyja!

– A bírák többsége sajnos így látja – ismerte be a férfi. – Különösen azért, mert ön nem nemesi származású. – A mondat végén az ügyvéd nem vitte le a hangsúlyt, mintha csak kérdésnek szánta volna a származását kiderítendő.

Jessie nem vett tudomást a burkolt célzásról. Philip nagyjából tisztában volt a múltjával, de senki más nem tudott róla semmit. – Tisztességes neveltetésben részesültem, jóllehet nem főúri körülmények közt nőttem fel, és a családomnak nincsenek befolyásos barátai.

A férfi elhúzta a száját. – Kár. A családi kapcsolatok ilyen esetekben sokat nyomnak a latban.

– A cím és a hitbizománnyal terhelt birtok átruházható Frederickre? Ha megkapja, amit akar, Beth többé már nem érdekli.

Harkin megrázta a fejét. – Ahhoz vérségi kapcsolat kell. Amíg Beth él, ő Kelham bárónője. De még ha vissza is lehetne utasítani a címet, a lánya nevében ön nem nyilatkozhat. Az örökség az övé, és nem az öné.

Jessie arca megnyúlt. – Nos, Frederick soha az életben nem lesz a lányom gyámja! Inkább elszökünk, semmint hagyom, hogy ez megtörténjen.

– Jessie, ez eszébe se jusson! – kiáltotta Harkin. – Mégis miből élne? Még ha valahogy sikerülne is elrejtenie a lányát a világ elől, megfosztaná a nevétől és az örökségétől? Ahogy Fredericknek mondta, a bírósági eljárásokhoz idő kell. Ebben a pillanatban semmi veszélye annak, hogy le kellene mondania a gyámságról, de ha kétségbeesett lépésre szánja el magát, és kudarcot vall, akkor biztos, hogy elveszíti Elizabethet!

Jessie mély levegőt vett. Tudta, hogy a férfinak igaza van, ám a szívét szorongató jeges félelemtől képtelen volt szabadulni. – A bírósági hercehurca akár addig is elhúzódhat, amíg Beth nagykorúvá érik?

Mr. Harkin felsóhajtott. – Olyan soká azért nem. Mivel a szóban forgó vita tárgya egy gyermek, Frederick ügyvédei nyilván gyorsított eljárást fognak kezdeményezni.

– Akkor legalább érvelhetnénk azzal, hogy arra a férfira bízni egy sebezhető gyermek gyámságát, aki a címét és birtokát is megörökli a gyermek halála esetén, összeférhetetlenség! – csattant fel az asszony.

Az ügyvéd komor képet vágott. – Azt bizonyára ön sem gondolja komolyan, hogy Frederick képes lenne a gyermek testi épségét veszélyeztetni.

Jessie az ajkába harapott. Jó oka volt arra, hogy ne bízzon Frederickben, de bizonyíték híján hisztérikus nőszemélynek bélyegeznék, és visszakézből elutasítanák az általa felhozott vádakat.

– Azt nem. – Bár a lelke mélyén Fredericket képesnek tartotta akár erre is. – Egy gyermeknek azonban az anyjánál van a legjobb helye. Emlékszik, milyen beteg volt Beth két évvel ezelőtt, amikor tüdőgyulladást kapott? Az orvos azt mondta, hogy nem élte volna túl, ha nem ápolom olyan gondosan. Ha beteg találna lenni, Frederick akkor is a barátaival vigadna Londonban. Ön is tudja, hogy nálam lenne a legjobb helye!

– Efelől nincsenek kétségeim – értett egyet a nővel Harkin. – Philip tökéletesen megbízott önben, nem véletlen, hogy önre bízta a lányát. Azt szerette volna, ha újra férjhez megy, és ha így tesz, az új férje kérelmezheti, hogy őt nevezzék ki a gyermek gyámjának. Philip tudta, hogy csak olyan férfit választana társául, aki saját gyermekeként szereti Betht.

Jessie lehajtotta a fejét. – Nem is tudja, milyen nagyra értékelem Philip bizalmát – suttogta.

– Nem többre, mint amennyire ő értékelte az ön szerelmét – jegyezte meg Harkin halkan.

Beth az új férje gyámsága alá kerülhetne. Jessie megdermedt a gondolatra. Philip említést tett neki a végrendeletbe foglalt eme kikötésről, de ezzel eddig nemigen foglalkozott, mert el sem tudta képzelni, hogy valaha is újra férjhez menne. Ám ha Frederick megpróbálja elvenni tőle Betht... – Vagyis ha újra férjhez megyek, Beth biztonságban lesz?

– Feltéve ha az új férje jóravaló ember. – Ahogy elgondolkozott, a férfi szeme résnyire szűkült. – És persze az sem volna baj, ha a világ szemében befolyásos ember volna, ha Frederick esetleg ellenezné a gyámság átruházását.

– Philip kifejezett kívánsága ellenére ez módjában áll?

– Pert indítani bármilyen indokból lehet, nem számít, mekkora ostobaság a per tárgya – közölte Harkin kényszeredetten. – Az lenne a legüdvözítőbb, ha egy herceget vagy püspököt választana férjéül, akinek annyi vagyona és befolyása van, hogy azzal csírájában képes elfojtani minden badarságot, amivel Frederick előrukkolhat.

– Attól tartok, a hercegek közt nem túl sok az agglegény – jegyezte meg a nő hasonlóképp fanyarul. És akkor inkább megszökik, semmint hozzámenjen egy püspökhöz. – De rengeteg alacsonyabb rangú férfi akad, aki pozícióját tekintve így is jóval felette áll Fredericknek.

– Valóban. És bár a gyászév leteltét ki kell várnia, biztos vagyok benne, hogy gond nélkül talál majd magának alkalmas jelöltet, aki kedvére lehet, és Betht is megvédi. – Harkin elmosolyodott. – Fredericknek abban igaza van, hogy nemigen akad férfi, aki képes ellenállni önnek. Ha nem volna az én drága Helenem, magamat is közéjük sorolnám.

A tény, hogy az ügyvéd boldog házasságban élt, lehetővé tette, hogy barátok legyenek. De Harkin nem tudhatta, hogy a nők milyen sebezhetők lehetnek, ahogy azt sem, hogy a szépség mekkora átok. Jessie Frederick gúnyos pillantására gondolt. – Merjek várni egy évet? – kérdezte. – Nem tehetek róla, de úgy érzem, hogy Beth minél előbb kikerül Frederick látószögéből, annál jobb. Mi van, ha egyszerűen elrabolja, mondván, hogy a gyámjaként joga van ehhez? Visszakaphatom valaha?

Az ügyvéd összevonta a szemöldökét. – A ház személyzete hűséges önhöz. Ők majd megvédik.

– Igen, de a többségük már öreg, és Frederick nagyon meggyőző tud lenni. – Jessie rosszkedvűen mosolyodott el. – Talán el kellene vinnem Betht Londonba, és máris hozzá kellene fognom a férjkereséshez. Olyan férjre van szükségem, aki nálamnál jobban képes megvédeni a gyermekemet.

– A férjvadászat akkor, amikor Philip még ki sem hűlt a sírjában, pontosan olyan hírét keltené, amelyet Frederick felhasználhatna ön ellen – válaszolta Harkin helytelenítően. – Ezt nem javaslom. Ahogy azt sem, hogy londoni tartózkodása alatt a Kelham-házban szálljon meg, mert Frederick is ott él, és nehéz lenne onnan eltávolítani. Inkább bérelnie kellene egy házat, vagy el kellene vinnie Betht Canterburybe, de ott sem feltétlenül biztonságosabb, mint itt.

Jessie a homlokát ráncolta. – Egy erődre és egy befolyásos férjre van szükségem, és ezek egyikére sem tehetek szert Kentben. Londonban több a lehetőség.

Az ügyvéd fájdalmas pillantással válaszolt: – Magam is amondó volnék, ám megfelelő férjet találnia társasági kapcsolatok híján nehéz lesz. Philip sosem vitte önt magával Londonba, ön pedig azt mondta, hogy nincsenek befolyásos barátai. Hacsak nem ismer néhány tehetős kereskedőt. De félek, egy bíró szemében az illető nem minősülne tökéletes gyámnak Beth számára.

– Nem ismerek egyetlen gazdag kereskedőt sem, és az előkelő társaságban sincs túl sok ismerősöm. – Elakadt a lélegzete. – Ám az ismeretségi körömbe tartozik egy hercegné és egy hercegné lánya.

Harkin döbbentnek tűnt. – Valóban?

– Lady Julia Randall alapította az Ápolónők Egyesületét, amely elkötelezett híve az olyan menhelyek alapításának, amelyek bántalmazott nőket és gyermekeket fogadnak be. Hallottam a munkájáról, és írtam neki egy levelet, amelyben felajánlottam egy kisebb összeget, amelyet a háztartáspénzből sikerült félretennem. Azóta is levelezünk, mivel érdekesnek találjuk egymás gondolatait. Ő ismertetett össze az egyik barátnőjével, Ashton hercegnéjével, aki szintén a szívén viseli az egyesület ügyét. – Jessie kedvesen elmosolyodott. – Philip betegsége idején az ő leveleik tartották bennem a lelket.

– Hírből mindkét hölgyet ismerem – mondta Harkin lenyűgözve. – Nagy becsben tartják őket és a munkájukat is. Számíthat a segítségükre, ha rászánja magát, hogy újra férjhez menjen?

– Már korábban felajánlották a segítségüket, és biztosítottak a vendégszeretetükről. Lady Julia férje és Ashton hercege régtől fogva jó barátok, így Randalléknek saját lakosztályuk van az Ashton-házban. Azt mondták, akad hely számunkra is, ha Londonba látogatunk.

– Az Ashton-házat csak kívülről láttam. Valóban olyan, akár egy erődítmény – jegyezte meg Harkin elgondolkozva. – Az ilyen előkelő barátok még a javára válnak, és biztos vagyok benne, hogy az elmúlt hónapok megpróbáltatásai után ön és Beth jól fogják érezni magukat Londonban.

Jessie összeszorult torokkal bólintott. Bár nyíltan nem állapodtak meg még semmiben, az egyértelműnek tűnt, hogy a hölgyek szívesen látnák őket egy rövid vakációra, amely most akár megnyugvást is hozhatna a férje halála után.

Az ügyvéd halkan így szólt: – Philip két héttel ezelőtt azt mondta nekem, hogy nagyon boldog, amiért ilyen odaadó feleséggel áldotta meg a sors. Tudom, hogy az ápolása nem lehetett könnyű.

– A házastársi eskü kimondja, hogy egészségben és betegségben is társak vagyunk, Marcus. Csak hálás lehetek a sorsnak, hogy ilyen kedves férjet kaptam. – Tekintetét az ölében nyugvó, összekulcsolt kezére szegezte. Az újabb házasság puszta gondolatától is rosszul lett, de Beth érdekében erre is hajlandó.

Vagy ez, vagy megöli Fredericket, ha az a nyomorult haszonleső fenyegetni merészeli a lányát. – Beth érdekében bizakodva kell néznem a jövőbe. Még ma este írok Lady Juliának, hogy kipuhatoljam, áll-e még a meghívás.

Azonkívül meg kell győznie magát arról, hogy az újabb házasságot nem kerülheti el. Képes rá. Egyszerűen csak egy befolyásos, kedves és biztonságot nyújtó férjet kell találnia.