E. L. JAMES

A szürke ötven árnyalata

Libri Kiadó

Copyright © 2011 by Fifty Shades Ltd

Hungarian translation © Babits Péter, 2016

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült

Fifty Shades of Grey, Arrow Books, 2012

Borítófotó © Papuga2006/Dreamstime.com

A sorozat korábban Master of the Universe címmel, más szereplőkkel, online jelent meg, Snowqueen’s Icedragon szerzői álnév alatt.

Fordította Babits Péter

ISBN 978-963-310-859-8

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

A Libri Kiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

Olvasószerkesztő Györke Mária

Borítóterv Jennifer McGuire

A borítót az eredeti alapján készítette Komlósi Dániel

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Niallnek,

mindenségem urának

ELSŐ FEJEZET

Csalódottan méregetem magam a tükörben. Jaj, ez a haj – lehetetlen befésülni, különben is, a fene vigye el Katherine Kavanagh-t, amiért megbetegedett, és kitett ennek. A záróvizsgáimra kellene tanulnom, hamar itt a jövő hét, ehelyett a hajamat próbálom megzabolázni. Nem szabad vizes hajjal aludni, nem szabad vizes hajjal aludni, ezt mantrázom magamban, miközben próbálok kezdeni valamit a hajkefével. Kétségbeesetten égnek emelem a szememet, ahogy elnézem a tükörben ezt a sápadt, barna hajú lányt, aki túlságosan nagy kék szemmel bámul vissza rám, de feladom. Nem marad más: lófarokba kötöm, s nagyon remélem, hogy így talán valamennyire elfogadható leszek.

Kate a lakótársam, aki épp a mai napot pécézte ki arra, hogy influenzás legyen. Ezért nem csinálhatja meg a diáklapnak az interjút azzal a gazdag iparmágnással, akiről még életemben nem hallottam. Ezért kell nekem beugranom helyette. Szorítanak a záróvizsgák, még be kell fejeznem egy esszét, ami lekötné az egész délutánomat, de nem – inkább autózom százhatvanöt mérföldet Seattle belvárosáig, hogy ott találkozzam a Grey Enterprises Holdings, Inc. titokzatos elnök-vezérigazgatójával. Minthogy kivételesen sikeres vállalkozó és az egyetemünk támogatója, az ideje roppant értékes – sokkal értékesebb, mint, mondjuk, az enyém –, mégis vállalta az interjút Kate-tel. Ami nem kis dolog, állítja Kate. A fene vigye el a szorgalmi feladatait is.

A nappaliban kucorog a kanapén.

– Sajnálom, Ana. Kilenc hónapomba telt elintézni ezt az interjút. Még hat lenne, ha áttetetném, addigra mindketten diplomások leszünk, viszont felelős szerkesztőként le se mondhatom. Kérlek. – Kate fátyolos, reszelős torokhangon könyörög. Hogy csinálja? Még betegen is állati dögös: vörösesszőke haja belőve, zöld szeme csak úgy csillog, bár most karikás és könnyes. Nem törődöm a hirtelen támadt részvétrohammal.

– Persze hogy elmegyek, Kate, te csak feküdj vissza. Kérsz valami gyógyszert?

– NyQuilt, ha lehet. Itt vannak a kérdéseim és a diktafonom. Csak nyomd meg a felvétel gombot. És jegyzetelj. Majd én átírok mindent.

– Semmit sem tudok róla. – Próbálom elfojtani a feltörő pánikot, de hiába.

– A kérdések adottak. Na, menj, hosszú az út. Nem lenne jó, ha elkésnél.

– Oké, indulok. Te meg feküdj vissza. Főztem neked levest, majd melegítsd meg. – Gyengéd pillantást vetek rá. Ilyet is csak a te kedvedért teszek, Kate. Érted bármit.

– Úgy lesz. Sok szerencsét. És köszi, Ana. Az életemet mented meg, ahogy mindig.

Miközben összekaparom a hátizsákomat, száraz mosolyt küldök felé, azzal elindulok az autóhoz. Nem hiszem el, hogy Kate rádumált erre, de hát Kate bárkit bármire rádumál. Ettől lesz kivételes újságíró. Választékos, erélyes, meggyőző, vitaképes, gyönyörű – amellett a legeslegjobb barátnőm.

NINCS NAGY FORGALOM, amikor elindulok az autópálya és a washingtoni Vancouver felé. Még korán van, kettő előtt nem kell Seattle-be érnem. Kate szerencsére kölcsönadta sportos Mercedes CLK-ját. Nem biztos, hogy öreg VW Bogaram, Wanda odaérne időben, a Mercit meg öröm vezetni. Tövig nyomom a pedált, a mérföldek gyorsan pörögnek.

Úti célom, Mr. Grey világvállalatának központja, hatalmas húszemeletes toronyház – csupa acél és üveg, egy menő építész funkcionális fantáziája, a főbejárat üvegajtói felett diszkrét GREY HOUSE felirattal. Még negyedóra van kettőig, amikor megérkezem. Nagy megkönnyebbülés tölt el, hogy nem kések el, miközben belépek az üvegből, acélból és fehér homokkőből komponált hatalmas – sőt ami azt illeti, félelmetes – előtérbe.

A tömör homokkő pult mögül nagyon vonzó és jól öltözött fiatal szőke nő mosolyog rám előzékenyen. Életemben nem láttam még ilyen elegáns grafitszürke kosztümkabátot és fehér blúzt. Makulátlan a megjelenése.

– Mr. Greyhez jöttem. Anastasia Steele vagyok, Katherine Kavanagh képviseletében.

– Egy pillanat türelmét kérem, Miss Steele. – Felvonja a szemöldökét, én meg feszengve toporgok előtte, és azt kívánom, bár Kate valamelyik drága blézerjét viselném a sötétkék dzsekim helyett. Pedig igyekeztem: felvettem az egyetlen szoknyámat, hozzá térdig érő barna csizmát és kék pulóvert. Számomra ez az elegancia csúcsa. A fülem mögé tűrök egy rakoncátlan hajtincset, közben úgy teszek, mintha a nő nem félemlítene meg a puszta tekintetével.

– Miss Kavanagh-t már várják. Kérem, itt írja alá, Miss Steele. Használja jobbról az utolsó felvonót, és nyomja meg a huszadik emelet gombját. – Kedvesen mosolyog, miközben aláírok, láthatóan remekül szórakozik.

Átadja belépőkártyámat, amelyre a „Látogató” szót nyomták. Nem tudom elfojtani gúnyos mosolyom. Mintha kérdés lenne, hogy csak látogatóban vagyok. A legkevésbé sem illek ide. Van, ami nem változik, sóhajtok fel magamban. Köszönetet mondok, majd elindulok a lift felé, és elhaladok két biztonsági őr mellett. Jól szabott fekete öltönyükben még ők is sokkal elegánsabbak nálam.

A fülke fénysebességgel repít a huszadik emeletre. Miután az ajtó félresiklik, újabb hatalmas előtérben találom magam – itt is minden üveg, acél és fehér homokkő. Újabb sziklatömb állja utamat, és újabb szőke recepciós köszönt, ezúttal makulátlan feketében és fehérben.

– Megkérhetem, hogy itt várjon, Miss Steele? – A fehér bőrfotelek felé mutat.

A fotelek mögött tágas, üvegfalú tárgyaló, a közepén gigantikus sötét faasztal és legalább húsz egyforma szék. Mögötte padlótól mennyezetig érő panorámaablak tekint Seattle felhőkarcolóira s azokon túl a Szorosra. Döbbenetes a kilátás, egy pillanatra bele is szédülök. Azta.

Leülök, előhalászom a hátizsákomból a kérdéseket, hogy gyorsan átfussam őket, közben átkozom Kate-et, amiért nem vázolta fel előttem a fickó életrajzát. Semmit sem tudok róla, pedig interjút kell készítenem vele. Kilencven ugyanúgy lehet, mint harminc. Idegölő ez a bizonytalanság, elő is tör belőlem a szorongás, amitől babrálni kezdek az ujjaimmal. Sosem szerettem négyszemközt faggatózni, sokkal kényelmesebben érzem magam a csoportos alkalmakon, ahol meghúzódhatok a háttérben. Vagy, ha igazán őszinte akarok lenni, még szívesebben vagyok egyedül, merülök el egy brit klasszikusban, vackolom be magam a könyvtár egyik félreeső sarkába. Ahelyett mondjuk, hogy a kezemet tördelném egy rideg üveg- és kőpalotában.

Magamban bosszankodom. Kapd össze magad, Steele. A túlzottan modern és steril épületből ítélve Grey a negyvenes éveiben járhat, nyilván fitt és napbarnított, meg persze szőke, hogy passzoljon az embereihez.

Újabb elegáns, hibátlanul öltözött szőkeség libben elő a jobb oldali ajtó mögül. Mi ez a mánia a makulátlan külsejű szőkékkel? Tisztára, mint a stepfordi feleségek. Veszek egy nagy levegőt, és felállok.

– Miss Steele? – kérdi a legújabb szőkeség.

– Igen – károgom, majd megköszörülöm a torkomat. – Igen. – Jó, ez már magabiztosabban hangzott.

– Mr. Grey nemsokára fogadja. Elvehetem a kabátját?

– Ó, persze. – Lehámozom magamról a dzsekit.

– Megkínálták már valami frissítővel?

– Ö… nem, még nem. – Ó, csak nem sodortam bajba az Egyes Számú Szőkeséget?

A Kettes Számú Szőkeség összeráncolt homlokkal sokatmondó pillantást vet a pult mögött ülő társára.

– Kér egy teát, kávét, vizet? – fordul vissza hozzám.

– Egy pohár vizet, ha lehet. Köszönöm.

– Olivia, kérlek, hozz Miss Steele-nek egy pohár vizet. – Zord a hangja. Olivia felpattan, és az előtér túloldalán nyíló ajtóhoz siet.

– Elnézését kérem, Miss Steele. Olivia az új gyakornokunk. Kérem, foglaljon helyet. Még öt percet kell várnia Mr. Greyre.

Olivia visszatér egy pohár jeges vízzel.

– Parancsoljon, Miss Steele.

– Köszönöm.

A Kettes Számú Szőkeség a hatalmas íróasztalhoz lép, tűsarkai élesen kopognak, visszhangzanak az előtérben. Miután leül, mindketten a munkájukba temetkeznek.

Talán Mr. Grey ragaszkodik hozzá, hogy minden beosztottja szőke legyen. Már azon tűnődöm, törvényes-e ez, amikor nyílik az iroda ajtaja, és egy magas, elegáns, jó megjelenésű fekete férfi lép ki rajta. Nincs mese: rosszul választottam öltözéket.

A férfi a küszöbről még visszaszól:

– Ezen a héten golfozunk, Grey?

Nem hallom a választ. A férfi most meglát, s ahogy elmosolyodik, sötét szemének sarkából kis ráncok sugároznak szét. Olivia máris felpattan, hogy hívja a liftet. Láthatóan kivételes tehetsége van az ugráláshoz. Még nálam is idegesebb, ami nagy szó.

– Szép napot, hölgyeim – köszön a férfi, majd eltűnik a lift ajtaja mögött.

– Mr. Grey most fogadja, Miss Steele – jelzi a Kettes Számú Szőkeség. – Kérem, fáradjon be. – Bizonytalanul felállok, közben próbálok megnyugodni. Összeszedem a hátizsákomat, hátrahagyom a vizemet, és elindulok a félig nyitott ajtó felé. – Nem kell kopognia, csak menjen be. – A nő kedvesen elmosolyodik.

Kitárom az ajtót, hogy botladozva belépjek, azután belegabalyodom a saját lábamba, és szinte beesek az irodába.

Ilyen nincs – én meg a két botlábam! Kezemmel tompítom az esést, így négykézláb érkezem Mr. Grey irodájába. Gyengéd kezek segítenek felállni. Iszonyú zavarban vagyok, átkozom a bénaságomat. Erőt kell vennem magamon, mielőtt felnéznék. Basszus, de fiatal!

– Miss Kavanagh. – Felém nyújtja elegáns kezét, amint álló helyzetbe tornászom magam. – Christian Grey vagyok. Minden rendben? Nem óhajt helyet foglalni?

Annyira fiatal – és vonzó, nagyon vonzó. Magas férfi, drága szürke öltönyben, fehér ingben és fekete nyakkendőben, kócos rézbarna hajjal és átható szürke szempárral, ami most engem méreget. Beletelik egy hosszú pillanatba, míg rátalálok a hangomra.

– Én… szóval… – Akármi legyek, ha van már harminc. Kábultan nyújtok kezet, hogy megrázzam az övét. Ahogy az ujjaink egymáshoz érnek, fura izgatottság fut át a testemen. Zavartan visszahúzódom. Biztos a statikus elektromosság. Pislogok, a szempillám egy ütemet ver a szívemmel.

– Miss Kavanagh megbetegedett, ezért engem küldött. Remélem, nem bánja, Mr. Grey.

– Ön pedig…? – Meleg a hangja, nyilván remekül szórakozik, bár az arca nem árul el semmit. Talán mutat némi érdeklődést, de mindenekelőtt hűvösen udvarias.

– Anastasia Steele. Angol irodalmat tanulok Kate-tel… öö, Katherine-nel… öö, Miss Kavanagh-val a vancouveri WSU-n.

– Nincs kedve leülni? – Az L alakú fehér bőrkanapé felé int.

Az iroda túlzottan nagy egyetlen ember számára. A padlótól mennyezetig érő panorámaablak előtt modern, sötétre pácolt fa íróasztal áll, hatan is kényelmesen elférnének körülötte. Erre rímel a kanapéhoz állított kávézóasztal, amúgy minden más fehér – a mennyezet, a padló és a falak, leszámítva az ajtó melletti részt, ahol harminchat szabályos rendben felakasztott kis festmény alkot mozaikot. Kivételes látvány: a vásznak egyszerű, hétköznapi tárgyakat örökítenek meg, de olyan részletességgel, mintha fotók lennének. Így együtt szinte hihetetlen látvány.

– Egy helyi művész, Trouton alkotásai – kapja el a pillantásomat Grey.

– Gyönyörűek. Egyedülállóvá teszik a hétköznapit. – A képek ugyanúgy megragadják a figyelmemet, mint a férfi, aki félrebillenti a fejét, és átható tekintettel tanulmányoz.

– Teljes mértékben egyetértek, Miss Steele – feleli dallamos hangon, míg én azon kapom magam, hogy valami érthetetlen okból elpirulok.

A festményeket leszámítva az iroda hűvös, letisztult és steril. Önkéntelenül is azon merengek, mennyiben tükrözi gazdájának személyiségét, míg Mr. Grey kecsesen helyet foglal a kanapén, szemközt velem. Megcsóválom a fejemet. Zavar, hogy ilyen irányba kalandoznak a gondolataim, inkább gyorsan előszedem Kate kérdéseit a hátizsákomból, azután nekiállok felállítani a diktafont, de összevissza bénázok, kétszer is ráejtem a kávézóasztalra. Mr. Grey nem szól, csak várakozik türelmesen – legalábbis ezt remélem –, míg én egyre inkább zavarban vagyok. Amikor összeszedem a bátorságomat, hogy felnézzek rá, engem figyel, egyik keze az ölében, a másik az állán, miközben hosszú mutatóujjával végigsimít az ajkán. Szerintem nem győz somolyogni magában.

– Én… elnézést. Nem vagyok túl gyakorlott.

– Csak nyugodtan, Miss Steele, ráérünk – vágja rá.

– Nem bánja, ha felveszem a válaszait?

– Azok után, hogy nagy fáradsággal beállította a diktafont, még kérdi?

Elvörösödöm. Ugye csak szívat? Remélem. Hunyorogva tűnődöm, mit is mondhatnék, ám végül megszán.

– Nem, nem bánom.

– Elmondta Kate… mármint Miss Kavanagh, miért készítünk interjút önnel?

– Igen, a diákújság tanévzáró számában fog megjelenni, miután a diplomaosztón én mondom a nagy beszédet.

Ó! Ez újdonság számomra. Egy pillanatig nem is tudok másra gondolni, csak hogy olyasvalakitől veszem át a diplomámat, aki alig idősebb nálam – oké, talán hat évvel, oké, talán szupersikeres, de akkor is. A homlokomat ráncolom, próbálok az aktuális feladatra koncentrálni.

– Értem – nyelek egy nagyot. – Lenne néhány kérdésem, Mr. Grey. – A fülem mögé simítok egy kóbor hajtincset.

– Gyanítottam – mondja pléhpofával. Gúnyt űz belőlem. A felismeréstől lángolni kezd az arcom, de azért is kihúzom magam, hogy magasabbnak és félelmetesebbnek tűnjek a szemében. Lenyomom a felvétel gombot, igyekszem vérprofinak tűnni.

– Ön nagyon fiatal ahhoz képest, hogy mekkora vállalatbirodalmat vezet. Minek köszönheti a sikerét? – Felnézek rá. Kötelességtudó a mosolya, némiképp csalódottnak tűnik.

– Az üzlet az emberekről szól, Miss Steele, én pedig jól ismerem az embereket. Tudom, mi mozgatja őket, milyen környezetben bontakoznak ki és milyenben nem, mi inspirálja őket. Tudom, hogyan ösztönözzek másokat. Kivételes csapat dolgozik nekem, én pedig elismerem a munkáját. – Egy pillanatra elhallgat, szürke szeme fürkészőn célba vesz. – Meggyőződésem, hogy ha bármely területen sikeresek kívánunk lenni, betéve kell ismernünk azt a területet, minden apró részletét. Keményen, nagyon keményen dolgozom azért, hogy ez mindig így legyen. A tények ismeretében hozok logikus döntéseket. Ösztönösen felismerem a jó ötleteket és az alkalmas embereket. Végső soron minden ezen múlik, hogy a megfelelő emberekkel dolgozzunk.

– Talán csak szerencsés. – Ez nincs Kate listáján, de rémesen beképzelt. Tekintete felcsillan a meglepetéstől.

– Én ezt nem a szerencsének vagy a véletlennek tulajdonítom, Miss Steele. Amennyire én látom, minél keményebben dolgozom, annál szerencsésebb vagyok. Ez nem másról szól, mint hogy megfelelő emberek legyenek a csapatban, és az adott célra irányítsuk kreatív energiájukat. Talán Harvey Firestone mondta egyszer: „A vezetés legnagyobb kihívása a tehetség kiaknázása és fejlesztése.”

– Úgy beszél, mint akinek mániája az irányítás. – A szavak kibuknak belőlem, mielőtt megakadályozhatnám.

– Tudja, én mindent az irányításom alatt tartok, Miss Steele – feleli mosolyogva, mégis halálos komolyan. Ahogy nézem, szenvtelen tekintettel viszonozza figyelmemet. Felgyorsul a szívverésem, az arcom ismét kipirul.

Mivel tud ilyen hatással lenni rám? Talán a hihetetlenül jó megjelenésével? A lángoló tekintetével? Vagy ahogyan az alsó ajkát cirógatja a mutatóujjával? Bár abbahagyná…

– A hatalom gyakorlásának egyik alapfeltétele, hogy bízzunk magunkban, sőt titokban úgy érezzük, arra születtünk, hogy irányítsuk a dolgokat – teszi hozzá sejtelmes hangon.

– Hatalmasnak érzi magát? – Irányításmániás.

– Több mint negyvenezer embert alkalmazok, ami jár némi felelősséggel – vagy hatalommal, ha úgy tetszik. Ha úgy döntök, hogy már nem érdekel a telekommunikációs üzlet, és eladok mindent, egy hónapon belül húszezer embernek okoz komoly gondot a jelzálogkölcsön kifizetése.

Tátva marad a szám. Elképesztő, hogy nyomát se látni benne alázatnak.

– Nem kell felelnie az igazgatótanácsnak? – kérdem viszolyogva.

– Enyém a vállalat. Nem kell felelnem semmilyen igazgatótanácsnak. – Felvonja a szemöldökét. Persze tudhatnám, ha csak minimális kutatómunkát végzek, de basszus – akkor is rohadtul arrogáns. Taktikát váltok.

– És a munkán kívül mi más érdekli?

– Szerteágazó az érdeklődésem, Miss Steele. – Halvány mosoly játszik a szája sarkában. – Nagyon szerteágazó. – Valamilyen okból zavarba hoz és felpörget ez az átható tekintet. A szemében szikrázó fényekből ítélve neki is hátsó gondolatai támadhattak.

– Ha ilyen keményen dolgozik, hogyan lazít?

– Lazítok? – Mosolyával felfedi tökéletes, fehér fogsorát. Tényleg gyönyörű. Egyetlen férfinak se lenne szabad ilyen szépnek lennie. – Amikor „lazítok”, ahogy fogalmaz, a legszívesebben vitorlázom, repülök, különféle sportokat űzök. – Fészkelődni kezd. – Nagyon jómódú ember vagyok, Miss Steele, megengedhetem magamnak a költséges és nagy figyelmet igénylő hobbikat.

Vetek egy pillantást Kate kérdéseire, csak hogy visszatérjünk a tárgyhoz.

– Sokat fektet a gyártásba. Miért van ez? – S miért van az, hogy így feszengek a társaságában?

– Szeretek létrehozni dolgokat. Szeretem tudni, hogyan működnek: mitől mozognak, hogyan kell megépíteni és szétszedni őket. És szeretem a hajókat. Mit mondhatnék még?

– Ez úgy hangzik, mintha a szívére hallgatna, nem a logikára vagy a tényekre.

Elhúzza a száját, közben meredten méricskél.

– Meglehet, bár vannak, akik szerint nincs is szívem.

– Miért mondanak ilyet?

– Talán túl jól ismernek. – Ajka száraz mosolyra húzódik.

– A barátai szerint könnyű önt kiismerni? – Máris megbánom a kérdést. Persze ez sincs rajta Kate listáján.

– Nagyon zárkózott ember vagyok. Mindent megteszek a magánéletem védelmében. Interjút is csak ritkán adok…

– Akkor ebbe miért egyezett bele?

– Mert az egyetem támogatója vagyok, s bárhogy próbáltam, nem tudtam levakarni Miss Kavanagh-t. Egy perc nyugtot sem hagyott a PR-osaimnak, és meg kell mondanom, díjazom az ilyen kitartást.

Jól tudom, milyen kitartó tud lenni Kate. Most is ezért ülök itt, és feszengek az átható pillantásától, ahelyett, hogy otthon tanulnék.

– A mezőgazdaság is foglalkoztatja. Miért érdekli ez a terület?

– A pénzt nem lehet megenni, Miss Steele, és túl sok hely van a világon, ahová nem jut elegendő élelem.

– Ez filantróp gondolkodásra vall. Személyes küldetésének tekinti, hogy ellássa élelemmel a szegényeket?

Közönyösen megvonja a vállát.

– Inkább üzleti lehetőségnek. – Szerintem kamuzik. Ennek így semmi értelme – jóllakatni a szegényeket? Üzleti lehetőség aligha van benne, önzetlen jóakarat annál inkább. Vetek egy pillantást a következő kérdésre, miközben a viselkedésével teljesen összezavar.

– Van üzleti filozófiája? S ha igen, mi?

– Nincs kimondott filozófiám. Inkább csak amolyan vezérelv, Carnegie-től: „Aki elsajátítja a képességet, hogy teljesen birtokba vegye önnön elméjét, birtokba vehet minden mást is, amire jogosult.” Nagyon céltudatos és törekvő vagyok. Szeretek irányítani, önmagamat és a köröttem lévőket egyaránt.

– Vagyis birtokolni akar? – Mégiscsak irányításmániás.

– Ki akarom érdemelni, hogy birtokolhassak, de igen, ez a lényeg.

– Igazi csúcsragadozó.

– Úgy bizony. – Elmosolyodik, épp csak a szemével nem. Ez megint nem passzol olyasvalakihez, aki jól akarja lakatni az egész világot, ezért önkéntelenül azt érzem, mintha egészen másról beszélnénk – csak nem tudom, miről. Nagyot nyelek. A szobában meredeken emelkedik a hőmérséklet, vagy csak én érzem úgy. Legjobb lenne véget vetni az interjúnak. Ennyi csak elég Kate-nek. Vetek egy pillantást a következő kérdésre.

– Örökbe fogadták. Ön szerint ez mennyiben befolyásolta, hogy idáig jutott? – Ó, ez így túl személyes. Óvakodva felnézek, remélem, nem bántottam meg. A homlokát ráncolja.

– Azt én nem tudhatom.

Ez felkelti az érdeklődésemet.

– Hány éves korában fogadták örökbe?

– Minden személyes adatom nyilvános, Miss Steele. – Szigorú a hangja. A francba. Amúgy igaza van – ha előre tudok az interjúról, végezhettem volna némi kutatómunkát. Elvörösödve lépek tovább.

– A munkája miatt nem lehet családja sem.

– Ez nem kérdés. – Nem sokat kertel.

– Elnézést. – Úgy érzem magam, mint egy kiskölyök, akit fülön csíptek. Teszek még egy kísérletet. – Fel kell áldoznia a munkájáért a családot?

– Van családom. Fivérem, húgom, két szerető szülőm. Nem tartom szükségesnek, hogy tovább bővítsem.

– Ön meleg, Mr. Grey?

Élesen szívja be a levegőt, én pedig megkövülök. Basszus! Miért nem használok valamilyen szűrőt, mielőtt csak úgy felolvasom a kérdéseket? Hogyan mondjam meg, hogy nekem ezt írták fel? A nyavalya essen Kate-be meg az örökös kíváncsiságába!

– Nem, Anastasia, nem vagyok meleg. – Felvonja a szemöldökét, a tekintete hűvösen csillan. Nem úgy tűnik, mintha örülne a kérdésnek.

– Elnézést. Én… ez volt ideírva. – Ez az első alkalom, hogy a keresztnevemen szólít. A szívverésem felgyorsul, az arcom ismét pírba borul. Idegesen simítom a fülem mögé rakoncátlan hajamat.

Félrebillenti a fejét.

– Ezek nem az ön kérdései?

A vér kiszalad a fejemből.

– Öö… nem. Miss Kavanagh… ő állította össze a kérdéseket.

– Kollégák az egyetemi lapnál? – Jaj, dehogy. Semmi közöm az egyetemi laphoz. Ez az ő szorgalmi feladata, nem az enyém. Az arcom újra lángokban.

– Nem, ő a lakótársam.

Eltökélten dörzsöli az állát, szürke szemével újra méricskél.

– Önként jelentkezett az interjúra? – kérdi halálos nyugalommal.

Várjunk csak, akkor most ki faggat kit? A tekintete utat éget belém, míg végül kötelességemnek érzem megmondani az igazat.

– Csak beugrottam helyette. Nincs jól. – Erőtlen a hangom.

– Ez sok mindent megmagyaráz.

Kopogtatás hallatszik az ajtó felől. A Kettes Számú Szőkeség lép be.

– Bocsásson meg a zavarásért, Mr. Grey, de két perc múlva megbeszélése van.

– Még nem végeztünk, Andrea. Kérem, mondja le a következőt.

Andrea habozik, tátott szájjal mered rá. Értetlennek tűnik. Ahogy főnöke lassan felé fordítja a fejét, és felvonja a szemöldökét, az arca sötét rózsaszínben játszik. Nagyon helyes. Nem csak rám van ilyen hatással.

– Értem, Mr. Grey – mormolja, és visszavonul. A férfi homlokráncolva nézi, majd visszafordul felém.

– Hol is tartottunk, Miss Steele?

Á, szóval visszatértünk a „Miss Steele”-hez?

– Kérem… nem szeretném feltartani…

– Hadd faggassam én is egy kicsit. Szerintem így tisztességes. – Hamisítatlan kíváncsiság csillog a tekintetében. Basszus a négyzeten. Mit akar ezzel? Kecsesen a karfára könyököl, ujjaival végigsimít az alsó ajkán, ami nagyon… zavaró. Nyelek egyet.

– Bennem nincs semmi érdekes.

– Mik a tervei az iskola után?

Megvonom a vállamat. Váratlan az érdeklődése. Seattle-be költözöm Kate-tel, keresek munkát. Igazából még nem gondoltam át.

– Még nincsenek terveim, Mr. Grey. Előbb túl kell jutnom a záróvizsgákon. – Most is tanulnom kellene, ahelyett, hogy itt ücsörgök a háremnek beillő proccos irodájában, és csak feszengek a tolakodó pillantásaitól.

– Mindig szükségünk van jó gyakornokokra – jegyzi meg csendesen. Meglepetten vonom fel a szemöldökömet. Most meg munkát kínál?

– Ó, majd észben tartom – mormolom zavartan. – Bár nem hinném, hogy illenék ide… – Ne már. Megint hangosan agyalok.

– Miért mondja ezt?

– Hát nem nyilvánvaló? – Kétbalkezes vagyok, rosszul öltözött, ráadásul nem szőke.

– Számomra nem. – Eleven a tekintete, minden kedélyessége eltűnik, s ettől egy titkos kis izom hirtelen megrándul a hasam mélyén. Erővel elszakadok fürkésző tekintetétől, és vakon meredek összefont ujjaimra. Mi ez az egész? Mennem kell – de azonnal. Előrehajolok, hogy összeszedjem a diktafont.

– Mit szólna hozzá, ha körbevezetném?

– Nyilván rengeteg az elfoglaltsága, Mr. Grey, és még nekem is sokat kell autóznom.

– Visszamegy Vancouverbe? – Meglepettnek, sőt nyugtalannak tűnik. Kinéz az ablakon. Nemrég eleredt az eső. – Nos, vezessen óvatosan. – Szigorú, parancsoló a hangja. Miért izgatja ez? – Megtudott mindent, amit akart? – kérdezi még.

– Igen, uram. – Elpakolom a diktafont a hátizsákomba. Résnyire szűkült szemmel méreget. – Köszönöm az interjút, Mr. Grey.

– Én köszönöm. – Előzékeny, mint mindig.

Ahogy felállok, követi a példámat, és a kezét nyújtja.

– Talán még találkozunk, Miss Steele. – Ez úgy hangzik, mint egy kihívás, vagy talán fenyegetés, nem tudom biztosan. A homlokomat ráncolom. Ugyan hol találkoznánk? Újra megrázom a kezét, döbbenten, amiért az elektromosság még mindig ott cikázik köztünk. Biztosan az idegeim miatt.

– Mr. Grey – biccentek felé. Ruganyos léptekkel az ajtónál terem, és kitárja előttem.

– Csak gondoskodom róla, hogy biztonságban átjusson, Miss Steele. – Halvány kis mosoly. Nyilván így próbál utalni elegánsnak nem nevezhető belépőmre. Belepirulok.

– Milyen figyelmes, Mr. Grey – mordulok fel, de ettől csak még szélesebb lesz a mosolya. Örülök, hogy ennyire szórakoztatónak talál, duzzogok magamban, és kilépek az előtérbe. Meglep, amikor követ. Andrea és Olivia értetlenül néz fel.

– Van kabátja? – kérdi Grey.

– Egy dzsekim.

Olivia felpattan, hozza a dzsekimet, de Grey elveszi tőle, mielőtt esélye lenne rám segíteni. Feltartja, míg nevetségesen öntudatos mozdulattal belebújok, közben a kelleténél egy pillanattal tovább pihenteti kezét a vállamon. Levegő után kapok. Ha látja is a reakciómat, nem árulja el. Hosszú mutatóujjával megnyomja a felvonó hívógombját, azután csak várunk – én félszegen, ő hűvös magabiztossággal. Amikor végre kinyílik az ajtó, nem győzök menekülni. Ki kell jutnom innét. Ahogy visszafordulok, meredten figyel, közben egyik kezével nekitámaszkodik a falnak. Nagyon-nagyon jó a fellépése. Nem csoda, ha teljesen kész vagyok.

– Anastasia – búcsúzik.

– Christian – felelem. Azzal, hál’ istennek, becsukódik az ajtó.