John Eldredge

Kalandvágyó • harcos • hős

A férfilélek titka

– részlet –

Koinónia • 2016

A fordítás alapjául szolgáló mű:
John Eldredge: Wild at Heart. Discovering of a Man’s Soul.
Published by Thomas Nelson, 2010.

Fordította Daray Erzsébet
A fordítást az eredetivel egybevetette Incze Éva

Published by arrangement with Thomas Nelson, a division of HarperCollins Christian Publishing, Inc.
© John Eldredge, 2001, 2010
© Koinónia, 2015
© Hungarian translation © Daray Erzsébet

Elektronikus kiadás, 2016

ISBN 978 973 165 125 5

A Koinónia Könyvkiadó tagja az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének, a Magyar Gyerekkönyvkiadók Egyesülésének és a Romániai Magyar Könyves Céhnek.

Samuelnek, Blaine-nek és Luke-nak

Szeretem harcos szíveteket.
Ti aztán igazán rátermettek vagytok.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Mélységes hálával tartozom azoknak, akik segítettek megmászni ezt a hegyet: Samnek, Blaine-nek, Jennynek, Aaronnak, Morgannek, Cherie-nek, Julie-nak, Garynek, Leigh-nek, Travisnek, Sealynek és Stasinak. Briannek és Kyle-nak a Thomas Nelson kiadótól. A csütörtöki pókerklubnak. És mindazoknak – közelieknek és távoliaknak –, akik imádkoztak értem.

Brentnek, akitől mindenkinél többet tanultam arról, hogy mit jelent férfinak lenni, és Craignek, hogy kardot ragadott.

BEVEZETÉS

Tudom. Majdhogynem bocsánatot szeretnék kérni. Drága Uram – valóban szükségünk van egy újabb, férfiakról szóló könyvre?

Nem. Másra van szükségünk. Engedélyre.

Engedélyre, hogy azok lehessünk, akik vagyunk – Isten képmására teremtett férfiak. Engedélyre, hogy szívünk szerint való életet éljünk, és ne a „mit kell, kellene tennünk” listák rabjai legyünk, amelyek oly sokunkat fárasztanak és untatnak.

A férfiakhoz címzett üzenetek nagy része semmibe vész. Ennek egyszerű oka van: figyelmen kívül hagyják a férfiakat igazán foglalkoztató dolgokat, a valódi szenvedélyeiket, és a nyomásgyakorlás sokféle eszközével próbálják formálni őket. „Neked ilyen férfinak kell lenned. Ezt kell tennie minden tisztességes férjnek/apának/kereszténynek/templomba járónak.” Írjuk össze a listát. Álmaink férfija felelősségteljes, érzékeny, fegyelmezett, hűséges, szorgalmas, kötelességtudó stb. Ezek között sok jó tulajdonság is akad. Az üzenethordozók jó szándékához nem fér kétség. De a pokol felé vezető út, mint tudjuk, jó szándékkal van kikövezve. Mostanra már kiderülhetett, hogy a jó szándékkal semmire sem megyünk.

Nem, a férfiaknak másra van szükségük. Mélyebben meg kell érteniük, hogy miért vágynak kalandokra, harcokra és Szépségre – és Isten miért éppen ilyennek teremtette meg őket. És azt is jobban meg kell érteniük, hogy a nők miért vágynak arra, hogy harcoljanak értük, hogy kalandokba keveredjenek, és hogy ők testesítsék meg a Szépséget. Mert őket is Isten teremtette olyannak, amilyenek.

Ajánlom tehát ezt a könyvet, nem, mint a jó keresztény hét feladatáról szóló kézikönyvet, hanem mint a szív kalandos útját, amely során visszatalálhatunk a szabadsággal, szenvedéllyel és kalanddal teli élethez. Úgy gondolom, hogy ez a könyv segít majd a férfiaknak visszanyerni szívüket – ugyanígy a nőknek is. Továbbá abban is segítséget nyújt a nőknek, hogy megértsék és támogassák társukat abban, hogy olyan életet éljenek, amelyet mindketten akarnak. Ez az én értetek mondott imám.

TÍZ ÉVVEL KÉSŐBB

A múlt héten a fiaimmal – most már fiatalemberek – el kellett mennünk arra a környékre és ahhoz a házhoz, ahol régebb laktunk, és ahol a fiúk az egész gyermekkorukat töltötték. Elevenbe vágó tapasztalat volt. – Ezen az udvaron fogócskáztunk? Hihetetlen! – kiáltott fel Luke. – Nagyon kicsi! – Az elülső udvar valamikor játékok és csaták birodalma volt; mostanra néhány lépés is elég, hogy hosszú lábaikkal keresztülmenjenek rajta. – Ez nem lehet igaz – hüledezett Blaine, amikor belépett a házba. – Ezek a lépcsők óriásiak voltak. – A híres lépcsők, amelyeknek a tetejéről egyenesen a karomba ugrottak. Elképesztő, mennyire kicsiknek tűnnek! Mindannyiunknak vannak ilyen tapasztalatai – egykor mitikus méretűnek tűnő helyek és emberek elveszítik nagyságukat, amikor később, más helyzetben találkozunk velük.

Attól féltem, hogy velem is ez fog történni, amikor ismét felütöttem ennek a könyvnek a lapjait.

A Kalandvágyó, harcos, hőst tíz évvel ezelőtt írtam. Azóta sok minden történt. A fiaim egyetemre járnak. Arcomon elmélyültek a ráncok. Férfitársaimmal hosszú utat tettünk meg. Új sebeket szereztem. Vajon még mindig érvényesnek gondolom, amit írtam? Igazolt-e engem az eltelt tíz kemény év?

A válaszom: de még mennyire!

Valójában még igazabb a könyv, ha lehet ilyet mondani, sokkal igazabb, mint amennyire azt fiatalabbként sejthettem volna. Örökkévalónak és egyetemesnek hat. Isten jelen volt és most is jelen van benne.

Jézus, majdhogynem félvállról, egy gyönyörű és szép módszert javasolt annak eldöntésére, hogy mit mennyire tartsunk értékesnek: „Gyümölcseiről ismeritek meg őket.” (Mt 7,16) Lényegre törő módszer. Alkalmas egyházak, mozgalmak, emberek vagy nemzetek vizsgálatára. Mi a gyümölcs? Mi marad utána? Tapasztalatom szerint ez egy azonnal eredményt mutató teszt.

Be kell vallanom, ennek a könyvecskének a gyümölcsei semmihez sem hasonlíthatók. Teljességgel rendkívüliek. Rabok életét hozta helyre Kolumbiában, katolikus papok szívét újította meg Szlovákiában. Eljutott a Kongresszus csarnokaiba, hajléktalanszállók hátsó szobáiba, ausztráliai férfiak családi életét állította helyre, a szabadság és megváltás mozgalmait indította el férfiak körében szerte a világon. Működik. De nem szükséges hinni a szavaimnak. Jöjjetek és lássátok meg magatok is.

Megpróbáltam összefoglalni ebben a tizedik, ünnepi kiadásban a könyv első megjelenése óta megfogalmazott tanulságokat, igyekeztem tisztázni olyan kérdéseket, amelyek zavart okoztak, de legfőképpen gyakorlati tanácsokkal egészítettem ki, amelyek a könyv ígéretének a felismerését segítik. Tudni kell, hogy írtam egy kézikönyvet is a könyv mellé, egy útmutatókkal ellátott munkafüzetet, amely segít megerősíteni és elmélyíteni a könyv segítségével szerzett istenélményeket. Nagyon sok férfi számára bizonyult hasznosnak. Készítettünk egy DVD sorozatot is, amit kisebb „haveri körök” nagy sikerrel használtak. Bárcsak Isten megtalálna téged ezeken a lapokon keresztül, és megújíthatna, mint az ő emberét.

John Eldredge
Colorado, 2010

Nem a bíráló számít, nem az, aki fanyalog, mert az erős ember egy pillanatra megbotlott, vagy mert ezt vagy azt szerinte jobban is csinálhatta volna az, aki cselekedni mert. Egyedül azé az érdem, aki kiáll a küzdőtérre, akinek arca porban, verejtékben és vérben fürdik, aki vitézül tör előre, aki újra meg újra téved és hibázik, mert a tévedések és hibák minden erőfeszítés velejárói, aki síkra száll a nemes ügyért, aki szerencsés esetben végül megízlelheti a diadal gyümölcseit, s ha derekas teljesítménye dacára végül mégsem arat sikert, legalább tudja, hogy soha nem kell osztoznia a bátortalanokkal és hidegszívűekkel, akik nem ismernek sem győzelmet, sem vereséget.

Theodore Roosevelt

… erővel törnek a mennyek országa felé,
és ezek az erőszakosok el is ragadják azt.

(Máté 11,12)1

ELSŐ FEJEZET
A SZILAJ SZÍV

Ahogy a víz tükrözi az arcot,
úgy tükrözi az ember szíve az embert.

(Példabeszédek 27,19)2

A szellemi életet nem tehetjük kertvárosivá. Mindig
határvidék marad, és akik ott élnek, el kell fogadniuk,
sőt örülhetnek annak, hogy szelídítetlen marad.

Howard Macey

Szeretnék ellovagolni ahhoz a hegygerinchez,
ahol a Nyugat kezdődik
Nem tudom elviselni a béklyókat,
nem állhatom a kerítéseket
Ne keríts be

Cole Porter: Don’t Fence Me In

Végre a vadonban lehetek. A fenyők teteje fölött süvítő szél hangja olyan, mint az óceáné. A fölöttem elterülő nagy kékségből hullámok törnek elő és pont arra a gerincre zúdulnak, ahová felkapaszkodtam, valahol a Colorado közepén elterülő Sawatch Parkban. Zsályacserje tenger terül el előttem magányos mérföldeken keresztül, ameddig a szem ellát. Zane Grey3 regényeiben bíbor cserjeként örökítette meg, holott az év legnagyobb részében ezüstösen szürke színű. Olyan vidék ez, ahol napokon keresztül lehet lovagolni, és közben egy teremtett lélekkel sem találkozik az ember. Ma gyalog érkeztem. Noha délutánra kisütött a nap, itt, az amerikai vízválasztó közelében a hőmérséklet mégsem emelkedik 1 Celsius fok fölé, így aztán, noha megizzadtam a kaptatótól, most reszketek. Október vége felé járunk, közeledik a tél. A távolban, a majdnem ezer mérföldre dél, délnyugati irányban magasodó San Juan hegyeket már hó födi.

A cserje erőteljes illata beleivódott a farmerembe, és kitisztítja a fejem, miközben zihálva veszem a 3000 méter fölött már jócskán ritka levegőt. Kénytelen vagyok megint pihenőt tartani, noha tudom, hogy minden megálló növeli a köztem és a zsákmányom közötti távolságot. Mindig is előnyben volt velem szemben. Noha a nyomok, amelyekre ma reggel bukkantam, frissek voltak – néhány órásak csupán –, nincs sok reményem. Ennyi idő alatt a hím vapiti göröngyös talajon is könnyedén megtesz több mérföldet, különösen, ha sebzett, vagy üldözik.

A vapiti, amely az indiánoktól kapta a nevét, az egyik legrejtőzködőbb állat, amelyet meghagytunk az Államok területén. Ők a hegyvidék szellemkirályai, óvatosabbak és gyanakvóbbak a szarvasoknál, és nehezebb a nyomukra bukkanni. Magasabb helyeken élnek, és egy nap alatt minden más vadnál hosszabb utat tesznek meg. Mintha egy hatodik érzékszervet is kifejlesztettek volna az emberek érzékelésére, különösen a hímek. Néhányszor sikerült megközelítenem őket, de a következő pillanatban már sehol sem voltak, csendben eltűntek a sűrű nyárfaligetben, amiről az ember azt gondolta volna, hogy egy nyúl sem vergődhet át rajta.

Nem volt ez mindig így. A vapitik évszázadokon keresztül a prérin tanyáztak, és hatalmas csordákban legelésztek. 1805 tavaszán Meriwether Lewis, miközben az Északnyugati Átjáró után kutatott, arról számolt be, hogy több ezer vapitiből álló csordákkal találkozott. A kíváncsibbak olykor olyan közel merészkedtek, hogy akár pálcákkal is dobálhatta volna őket, mint azokat a jámbor teheneket szokták, amelyek az úton ácsorognak és akadályozzák a forgalmat. A század végére azonban a nyugati terjeszkedés kiszorította a vapitiket a Sziklás-hegység magasabb vidékeire. Ma már nem szeretnek mutatkozni, az erdőhatár közelében rejtőzködnek, mint valami számkivetettek, és tél idején csak a kemény havazás kényszeríti őket lennebb. Aki látni szeretné őket, az ő feltételeikhez kell igazodnia, és félelmetes élőhelyeiket messze a civilizációtól kell fellelnie.

Én éppen ezért jöttem.

És ezért időzöm még mindig itt, noha az öreg bikát elszalasztottam. Az én vadászatomnak tulajdonképpen nincs sok köze a vapitikhez. Valami mást keresek itt kint, a vadonban. Egy még rejtőzködőbb préda után kutatok – amit csak a vadonban tudok megtalálni.

A saját szívemet keresem.

A szilaj szív

„Ez az ég és a föld teremtésének története. Amikor az Úristen a földet és az eget megalkotta, még semmiféle mezei fű nem volt a földön, és semmiféle mezei növény nem hajtott ki, mert az Úristen még nem bocsátott esőt a földre. Ember sem volt, aki a földet megművelje. Akkor forrás fakadt a földből, és mindenütt megöntözte a termőföld felszínét. Azután megformálta az Úristen az embert a föld porából, és az élet leheletét lehelte az orrába. Így lett az ember élőlény. Ültetett az Úristen egy kertet Édenben, keleten, és ott helyezte el az embert, akit formált.” (1Móz 2,4-8)

Évát Isten a buja szépségű Éden-kertben teremtette. Ádámot viszont, ha felfigyeltünk erre, a földből alkotta meg, agyagból. A kezdetekről szóló történetben, a Genezis második részében egyértelművé válik: a férfi kint született, a teremtés meg nem szelídített részében. Isten őt később helyezi az Édenbe. A fiúk azóta sem érzik igazán otthon magukat a négy fal között, a férfiak pedig csillapíthatatlan vágyat éreznek a felfedezések iránt. Vágyunk visszatérni, ilyenkor érezzük igazán elemünkben magunkat. John Muir szerint a férfiak hazamennek, amikor a hegyekbe mennek. A férfi szíve mélyén megszelídítetlen, és ez jó. „Olyan élettelennek érzem magam az irodában – áll egy túrabolt reklámszövegében –, nem tudok feltöltekezni egy taxiban. Nem tudok feltöltekezni a járdán”. Ez így van. Mi a következtetésük? „Ne mondjunk le a felfedezésekről.”

Mintha férfitársaimnak egy kis bátorításra lenne szükségük. Ez természetes, akárcsak a térképek ösztönös szeretete. 1260-ban Marco Polo elindult, hogy felfedezze Kínát. 1967-ben amikor hétéves voltam, a barátommal, Danny Wilsonnal megpróbáltam egy alagutat ásni a hátsó udvarunkból. Két és fél méter mélységnél megálltunk, de nagyszerű erődítményünk lett. Hannibál átkelt az Alpokon, és eljön a nap minden kisfiú életében, amikor először megy át az úton, és csatlakozik a nagy felfedezők társaságához. Scott és Amundsen a Déli-sark meghódításáért versengett, Peary és Cook az Északi-sarkra igyekezett, és amikor a múlt nyáron a fiaimnak adtam némi aprópénzt, és megengedtem, hogy biciklivel menjenek el az üzletbe szódavizet vásárolni, úgy viselkedtek, mintha azzal bíztam volna meg őket, hogy keressék meg az Egyenlítőt. Magellán Dél-Amerika csücskét megkerülve egyenesen nyugat felé hajózik, dacára a figyelmeztetéseknek, hogy ő és a legénysége le fog esni a föld széléről, és ugyanígy Huck Finn is leereszkedik a Mississippin, figyelmen kívül hagyva hasonló fenyegetéseket. Powell a Colorado folyót követi a Grand Canyonon keresztül, noha – jobban mondva éppen azért, mert – előtte senki nem járt arra, és mindenki azt állítja, hogy lehetetlen feladatra vállalkozik.

Így aztán ’98 tavaszán a fiúk és én ott álltunk a Snake folyó partján az ősi vággyal a szívünkben, hogy útnak induljunk. Abban az évben erős volt a hóolvadás, szokatlanul erős, a folyó kiöntött a medréből és ott hullámzott a partot szegélyező fák között. A folyó fő sodrásában, ami nyár végén kristálytiszta szokott lenni, de most csokoládébarna volt, farönkök úsztak, autónál is hatalmasabb faág gubancok, és még ki tudja, mi. A megáradt, sáros és sebes Snake vészjósló volt. Sehol egy tutajos. Említettem már, hogy az eső is esett? A kenunk azonban vadonatúj volt, hoztuk az evezőlapátokat, és noha soha nem kenuztam még a Snake folyón, igazából semmilyen más folyón nem voltam még kenuval, de mit számított ez! Vízre szálltunk, és nekivágtunk az ismeretlennek, akárcsak Livingstone, amikor elindult Afrika sötét belsejébe.

A vad és veszélyes kaland utáni mély, lelki vágyódás minden férfi lelkében ott van. A férfiúi szívnek szüksége van egy olyan helyre, ahol semmi sem előregyártott, szabványos, zsírszegény, légmentes, makulátlan, interneten elérhető, mikrohullámú sütőbe tehető. Ahol nincsenek határidők, mobiltelefonok vagy bizottsági gyűlések. Ahol van hely a léleknek. Ahol a minket körülvevő táj megegyezik belső tájainkkal. Nézzük csak meg a bibliai hősöket: Mózes nem a bevásárlóközpontban találkozik Istennel. Valahol a Sínai sivatagjában talál rá (vagy találja meg őt Isten), messze Egyiptom kényelmétől. Jákób úgyszintén, aki Istennel nem a nappali kanapéján birkózik, hanem egy vádiban valahol Jabbóktól keletre, Mezopotámiában. Hová ment a nagy Illés próféta erőt gyűjteni? A vadonba. Akárcsak Keresztelő János, és unokatestvére, Jézus, akit a Lélek vezet a pusztába.

Bármit kerestek ezek a felfedezők, önmagukat is keresték. A férfiszív mélyén van néhány alapvető kérdés, amit nem lehet megválaszolni a konyhaasztalnál. Ki vagyok én? Miből lettem? Mi az én sorsom? A férfit a félelem tartja otthon, ahol minden szép és jó, és ellenőrzése alatt áll. De legalapvetőbb kérdéseire nem talál feleletet a tévében vagy a hűtőszekrényben. Mózes küldetését és életcélját az izzó sivatagi homokban, úttalan pusztaságban fedezte fel. Elhívást kapott, sokkal nagyobb feladatot, mint amit valaha is elképzelt magának, sokkal komolyabbat annál, mint hogy vezérigazgató vagy „Egyiptom hercege” legyen. Idegen földön, az éjszaka kellős közepén Jákób új nevet kapott, az igazi nevét. Nem ravasz üzletelő kalmár többé, hanem valaki, aki birkózik Istennel. Jézus próbatétele a pusztában valójában identitásának próbája. „Ha az vagy, akinek hiszed magad…” Ha egy férfi tudni szeretné, hogy kicsoda, és mi végre született, vállalnia kell egy ilyen utat.

Vissza kell szereznie a szívét.

A lélek elleni nyugati terjeszkedés

A férfiak olyan életet élnek mostanában, amivel szívüket a lélek távoli területeire száműzik. Vég nélküli órák a számítógép előtt; cipők eladása egy bevásárlóközpontban, találkozók, emlékeztetők, telefonhívások. Az üzleti világ – amiben a legtöbb amerikai férfi leéli az életét – megköveteli, hogy egy férfi legyen hatékony és pontos. A cégek politikájának és eljárásainak egy célja van: igába hajtani az embert, és termelésre ösztönözni. De a lélek nem hajlandó igát viselni, nem érdeklik az ütemtervek, a határidők és a költségvetések. A lélek szenvedélyre, szabadságra, életre vágyik. Ahogy D. H. Lawrence is írta: „Én nem egy szerkezet vagyok.”4 A férfinak éreznie kell a föld ritmusát, kezében valami valóságosat kell fognia – egy csónak kormányrúdját, egy pár gyeplőt, egy kötél durvaságát vagy egyszerűen egy ásót. Élheti-e úgy a férfi a mindennapjait, hogy ügyel a körmei tisztaságára és ápoltságára? Erről álmodik egy fiú?

A társadalom egésze nem tudja, mihez kezdjen a férfiakkal. Az elmúlt harminc évben megpróbálták a férfias magatartást érzékenyebbé, biztonságosabbá, kezelhetőbbé és, valljuk be, nőiesebbé tenni, most viszont számon kérik a férfiaktól, hogy nem eléggé férfiasak. A fiúk csak fiúk maradnak, sóhajtanak. Mintha a felnőttséghez annak is hozzá kellene tartoznia, hogy a férfi felhagy a vadonnal és a kóborlási szenvedélyével, végérvényesen letelepszik és Polly néni társalgójában talál otthonra. „Hová tűntek az igazi férfiak?”, teszik fel gyakran a kérdést beszélgetőműsorokban és frissen megjelent könyvekben. Arra kértétek őket, hogy változzanak nőkké, mondanám. Ennek következtében a nemi identitás körül ily mértékű zavar az emberi történelem során eddig még nem fordult elő. Honnan tudhatná valaki, hogy ő férfi, ha legfőbb célkitűzése az, hogy rendesen viselkedjék?

És akkor sajnos még nem beszéltünk az egyházról. A kereszténység jelenlegi állapotában sok kárt okozott a férfiasságnak. Igazából azt gondolom, hogy a legtöbb vallásos férfi azt hiszi, Isten azért teremtette meg őt, hogy jó fiú legyen. Azt halljuk, a férfiakkal az a baj, hogy nem tudják, hogyan tartsák be az ígéreteiket, hogyan váljanak lelki vezetőkké, hogyan beszéljenek a feleségükkel, vagy hogyan neveljék a gyermekeiket. De ha igyekeznek, sikerül elérniük, hogy… rendes emberekké váljanak. A keresztény érettség ideálja ez: Igazán Rendes Fiúk. Nem cigarettázunk, nem iszunk alkoholt, nem káromkodunk, és ettől leszünk férfiak. Hadd kérdezzem meg férfi olvasóimat: gyermekkori álmodozásaitok során vágytatok-e valaha is arra, hogy Rendes Fickó válik majd belőletek? (Hölgyek, álmaitok hercege egy ragyogó fiatalember volt – vagy egyszerűen egy rendes ember?)

Most komolyan – túlzásokba estem? Menjünk el szinte akármelyik amerikai gyülekezetbe, nézzünk körül, és tegyük fel magunkban a kérdést: Milyen a keresztény férfi? Ne a hallottakra figyeljünk, hanem arra, amit látunk. A válasz egyértelmű. El kell ismernünk, hogy a keresztény férfi – unott. Nemrég egy gyülekezeti kiránduláson egy ötvenes éveiben járó férfival beszélgettem, igazából hallgattam őt, amint az életéről mesélt. „Az elmúlt húsz évben eléggé igyekeztem az egyház elvárásának megfelelően jó ember lenni.” Kíváncsian kérdeztem, ezt hogy érti. A férfi hosszabb szünetet tartott. „Elvárták, hogy kötelességtudó legyek. És szenvtelen.” Tökéletes meghatározás, gondoltam. Sajnálatos módon nagyon találó.

Ezt panaszolja Robert Bly is a Vasjankóban: „Egyes nők, ha egyáltalán férfit akarnak, passzív férfira vágynak: az egyház megszelídített férfit akar – ezeket nevezik papoknak; az egyetem háziasított férfit akar – őket nevezik véglegesíthető embereknek; (…) a nagyvállalatok oly sok munkát fektetnek a fertőtlenített, szőrtelen, sekélyes férfi megteremtésébe.”5 Mindez a férfi lélek elleni nyugati terjeszkedés eredménye. Ezért aztán a férfit a szíve a magasabb régiók felé húzza, távol mindentől, mintha menedéket kereső, megsebzett állat lenne. A nők tisztában vannak ezzel, és panaszkodnak, hogy nem találnak utat a férfiak szívéhez. A férfiak is tudnak erről, de gyakran képtelenek megfogalmazni, miért van távol a szívük. Tudják, hogy a szívük menekülőre fogta, de gyakran nem tudják, hol bukkanhatnának a nyomára. Az egyház csóválja a fejét, és csodálkozik, hogy programjaira miért jelentkezik olyan kevés férfi. A válasz egyszerű: nem adtunk lehetőséget a férfiaknak, hogy szívük szerint éljenek.

Jegyzetek

1 Revideált Károli fordítás szerint. Mindazon helyeken, ahol nem adtam meg, hogy melyik Biblia-fordításból származik az adott szöveghely, a forrás a protestáns újfordítású Biblia. (A ford.)

2 Revideált Károli fordítás.

3 Zane Grey (1872–1939) sikeres bestselleríró, a western klasszikusa volt.

4 Saját fordítás – D. E. A következőkben mindazon idézetek esetében, ahol nem tüntettem fel a magyar kiadás adatait, az idézet a saját fordításom.

5 Robert Bly: Vasjankó. Könyv a férfiakról. Fordítók: Berényi Gábor, N. Kiss Zsuzsa, Rónay György. Európa Könyvkiadó, Budapest, 2000, 89., 18. oldal.

Felelős kiadó Zágoni Balázs
Felelős szerkesztő Rostás-Péter Emese
Szerkesztő Incze Éva
Műszaki szerkesztő Sütő Ferenc
Borító Szabó Péter
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Koinónia Kiadó
Levél- és rendelési cím:
RO–400344 Cluj, str. Mărginaşă nr. 42
Tel/Fax: 00-40-264-450119
E-mail: office@koinonia.ro
www.koinonia.ro

ISBN 978-973-165-125-5

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence