Szikszai Béni

Ahogy én láttam

Feljegyzések a 20. századi magyar ébredéstörténetről

– részlet –

Koinónia • 2016

Szikszai Béni: Ahogy én láttam

A könyv törlés és változtatás nélkül Szikszai Béni kéziratával megegyező.
A lábjegyzeteket Nagy Péter, Horváth Jánosné Fühl Teréz segítségével készítette.

© Szikszai Béni jogörökösei
Az előszót írta: Visky András
A kötetet záró tanulmányt írta: dr. Szűcs Ferenc
A fényképeket Horváth Jánosné Fühl Teréz és a Szikszai család gyűjteményéből válogattuk.

A könyv megjelenését a Dunamelléki Református Egyházkerület támogatta.

ISBN 978 973 165 132 3

A Koinónia Könyvkiadó tagja az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének, a Magyar Gyerekkönyvkiadók Egyesülésének és a Romániai Magyar Könyves Céhnek.

Ajánlás

Idestova negyven esztendeje született ez a könyv vagy inkább drámai elrendezésű feljegyzés-sorozat a 20. századi magyar ébredéstörténetről. Írója, Szikszai Béni (1908–1985), a Bethánia CE Szövetség főtitkára (gyakorlatilag vezetője) negyedszázaddal az egyesület feloszlatása után, fizikai munkásként, csendesnapok és összejövetelek szervezőjeként és prédikátoraként írta feljegyzéseit, melyek hosszú ideig csak legendák szárnyán keringtek, szélesebb nyilvánossághoz nem juthattak el, s most jelenhetnek meg családja jóvoltából. A történet sok szálon fut: a magyar református egyház (és protestáns egyházak) állapotának bemutatása, a hitbuzgalmi egyesületek, közösségek felvirágzása, a mozgalommá (mozgalmakká) terebélyesedő megújítási igyekezetek, személyes sorsok, teológiai és egyházszervezeti küzdelmek, az ország társadalmi helyzetének elemzése és történelmi katasztrófáinak bemutatása váltogatják egymást, mind-mind közvetlen elevenségben úgy, hogy ez még a mai olvasót is áthatja. Szikszai Béni története mégsem memoár, s a legkevésbé ambiciózus, jól dokumentált tudósmunka. Egy elhivatott ember számadása ez – éppenséggel a legkevésbé sem reménységes időkben. Indíttatása azonban minden sorából nyilvánvaló: a Krisztus-követés áldása és küzdelmei érdeklik, a megtérés és megszentelés nagy drámái, az egész keresztyén élet, és az, hogy az egyház miként fogta fel, fogadta be, erősítette vagy gyengítette, helyeselte vagy utasította el az ébredés nagy impulzusait. A korszak szereplői szinte mind elénk lépnek e kötetben, ám éles szemmel megláthatjuk azt is, hogy Szikszai Bénit leginkább azok érdeklik, akiknek maga is megtérésre hívó szót prédikált – azok, a sokszor tömeggé, máskor szerény közösséggé egyesülő arcok, akiknek e könyvben nem, de nyilván a mennyekben fel van jegyezve a neve. A profétikus ihletű ébresztő ember judiciuma, hevülete, eltökéltsége, markáns megfogalmazásai, szárnyalása és csüggedése, ütközései és bölcs belátásai csak így érthetők a könyvet olvasván. Akik ismerhették (mint e sorok írója), tudják: karizmája közvetlen személyességében bontakozott ki, ám akik csak sorait olvashatják, azok is megsejthetik az Egyház Urának nagy titkát: törékeny cserépedényekbe helyezi az üdvösség ismeretének kincseit, hogy a megváltás ereje ne tőlünk, hanem Tőle való legyen!

Bogárdi Szabó István
püspök

„Le kellett ezeket írni”

Sokműfajú, sokféle olvasatot nyújtó könyvvé áll össze Szikszai Béni „feljegyzéseinek” különös értékkel bíró gyűjteménye. A gépiratot saját kezű feljegyzése szerint 1975. január 1-jén zárja le a feleségének szóló dedikációval, az írásos tanúság létrejötte több év munkája. Egy minden ízében élő, sprőd, éles humorú, sodró erejű olvasmány, amely az olvasóját egyetlen pillanatra sem engedi el magától, és most nemcsak az egyházi élet vagy a keresztény hit kérdéseibe beavatott olvasóra gondolunk, hanem azokra is, akik egy egészen különös, személyes hangvételű és hiteles nézőpontból szeretnék nyomon követni a magyar protestantizmus modernizációs törekvéseit.

Negyven évnek kellett eltelnie a kézirat megjelenéséig, és ez a tény már önmagában is mutatja: a könyv egy elodázott beszélgetés korpusza. Nem is beszélgetés, talán inkább per, amit a református egyháznak és az ellentmondásokkal terhes protestáns modernitás iránt érdeklődőknek kellett volna és, nem kétséges, kellene lefolytatnia, félő ugyanis, hogy Szikszai Béni könyvét sokan valamiféle marginális, múltba rekedt, mára már kevéssé releváns dokumentumként fogják olvasni, elhárítva maguktól mellbevágó aktualitását. Holott a figyelmes olvasat abban a valóban megrázó felismerésben részesíthet, hogy ennek a kivételes tehetségű, 20. századi reformátornak a megjelenése, igehirdetői kiteljesedése, majd az állam és az egyház részéről teljes egyetértésben véghezvitt peremre szorítása mindmáig visszatérő motívuma a semper reformandát hirdető, de ennek a tartalmát tulajdonképpen nem firtató egyházi intézmény történetének.

Karizmatikus személyiség, próféta, kivételes tehetségű reformátor – mondjuk és írjuk Szikszairól, és kétségtelenül igazunk is volna, ha utánamennénk a saját szavunknak, valójában azonban az elmúltat ünnepeljük, és annak az alig titkolt örömünknek adunk hangot, hogy egyházunk Szikszai Bénit is sikeresen túlélte, a dolgok lényegét tekintve viszont minden a régi mederben folyik tovább. „Ismerte a múltat, de nem látta a jövőt” – írja Szikszai Béni Geleji Katona Istvánról, a protestáns ortodoxia markáns képviselőjéről, és ez a jövő mintha ismét a múltba rekedt volna.

Érdemes számba venni, mi mindent sorol fel az egyháza iránti hűségben égő és elégő Szikszai az egyház reformáció előtti állapotokat tükröző intézményi kultúrájáról és hierarchikus ösztöneiről, hogy világossá váljon, hogy az ő plebejus nézőpontja magának a reformációnak a lényegi aspektusa, aminek a következetes visszautasítása és az állammal karöltve történő üldözése alapjában véve fölveti a magyar protestantizmus sajátos, végső soron modernitás-ellenes karakterét. Meglepő – amit persze nem csak Szikszaitól tudunk, de azért ismét feltűnik és elgondolkodtat –, milyen könnyedén tájékozódik az egyház különböző színű diktatúrák fényűzőn vagy éppen gyéren megvilágított folyosóin, és milyen hamar egyezségre jut az ébredési mozgalmak prominenseinek – lelkészek és laikusok, nők és férfiak – kriminalizálásának a kérdésében. Az ébredést nem Pilátus fojtotta meg, hanem Kajafás, amiképpen Szikszai egyik tanítványa írja a bethánisták erdélyi bebörtönzéséről, hogy az üldöztetés útja az ötvenes években Kajafástól vezetett Pilátusig: az egyháznak mérhetetlenül kényelmetlennek bizonyultak azok a „felébredtek”, akik az ateista államtól való függetlenséget hirdették a legsötétebb időkben is. „Az egyházi vezetők – írja Szikszai a kommunista fordulatról – legnagyobbrészt a múlt megmentésén fáradoztak, és biztosítani igyekeztek újra azokat a lehetőségeket, melyek veszni indultak.”

Szikszai Béni Szentírás-exegézisét minden pillanatban áthatja az emberi méltóság tisztelete, mert az emberré válás evangéliumát hirdette – a megtért ember „emberebb ember”, mondja –, és ez hamar elvezeti őt egy egészen kivételes társadalmi érzékenységre, aminek sok eleme még ma is botrányosan hangzik. „Ne legyenek neked idegen isteneid én előttem. Azt jelenti ez, hogy Istenen kívül minden embert csak embernek járó tisztelet illet meg” – írja, nem kétséges tehát, hogy rendkívül érzékennyé válik a barokkos egyházkultuszra („valóságos belső titkos tanácsos, kegyelmes püspök”), és figyelemre méltó pontossággal írja le a „bevett egyházi” státusból fakadó anomáliákat, a kritikai magatartás feladását, a szegényektől való elfordulást vagy a karhatalom igénybevételét, amikor például az egyház a maga privilégiumait a metodista ébredéstől féltette, vagy amikor a csendőrség segítségével bibliákat koboztatott el megtérésre jutott parasztoktól. „Az egyház minden kétséget kizárólag helyeselte a háborút a németek oldalán” – írja –, mert ismét a múltba révedt, és nem a prófétai látást igényelte. A „Kelet felé” tájékozódók pedig, írja, a szélsőjobboldalon kötöttek ki, később meg belevetették magukat a kommunizmus halálosan ölelő karjaiba, és „aki 1945-ben sürgette a püspökség megszüntetését, sőt amikor személye ilyen vonatkozásban szóba került, kijelentette, azon fog dolgozni, hogy ő legyen az utolsó püspök, mikor odakerült, ez irányban semmit nem tett, a püspöki önkénnyel ellenben igen csak élt.”

Az ébredési mozgalmak természetszerűen szembetalálták magukat az egyházi viszonyokat átható rendi gondolkozással, teológiai szemléletük, de a habitusuk is tulajdonképpen egy presbiteriánus egyházi struktúra lehetőségét vetette fel. A megtérés egyszersmind egalitárius látással is megajándékozta a híveket, és míg több református püspök, még a 20. században is, azért harcolt, nehogy a „hatökrök” meg a „csizmadiák”, azaz a nép kezébe jusson a Szentírás, az ébredés vezetői a hitvallások komolyan vételére és társadalmi értelemben militáns jellegére hívták fel a figyelmet. A megtért ember kulturális igényeit tekintve is igényessé válik, érdeklődése a teológiai irodalomra is kiterjed, következésképpen egyszerű emberek olvassák a reformáció alapművét, az Institúciót, ami ma is teljességgel ismeretlen a közegyház szintjén. Az ébredés rendkívül kényelmetlen helyzetet teremt egy olyan egyházi struktúrában, amelynek „tekintélyét az államhatalom garantálja”. A református hit viszont megvallott hit, ebből fakad a mindenkori „radikalizmusa”, és miközben az ébredés népe sem mentes az „úri hívők” versus „köznépből” jött hívők közötti feszültségektől, ezek végre nyíltan tematizálódnak és valóságossá lesznek, érthetővé válik tarthatatlanságuk, nem utolsósorban pedig a konfliktusok kikerülnek az egyenlőtlenséget kifinomult eszközökkel ápoló egyháziak hatalmából, és az Evangélium megítélése alá esnek, aminek nem lehet más az eredménye, mint az, hogy a hadsegéd tábornok együtt térdel és imádkozik a parasztokkal. „Kommunista csavargó, néplázító” volt Szikszai Béni a csendőrállam szemében sokakkal együtt, akik a cselédeket és a prostituáltakat is emberszámba merték venni, bibliaórákat tartottak nekik és elindították őket a társadalmi-politikai emancipálódás útján. Később meg, a kommunista időben ugyanezek a „kommunista csavargók” az új világrend veszélyes ellenlábasaivá váltak, mert a megtérés szabaddá tette őket, szabad közösségi emberré a mindenkori embertelen megváltás-programok korában.

Szikszai Béni könyve mentalitástörténeti szempontból is jelentős olvasmány, hiszen a mentális struktúrák makacsságára hívja fel a figyelmet, arra tudniillik, hogy a politikai értelemben vett szabadságot egy politikai fordulat, a 89-es sem hozhatja el, hiszen alig van, amire épülhetne. Magyarországon az ébredés szellemét reprezentáló Bethánia Szövetség átadta magát az új, kommunista hatalommal megegyezni kívánó egyházi vezetésnek, amivel mintegy önként meg is szüntette magát, Erdélyben viszont, mivel megőrizte függetlenségét, a 89-es fordulatot követően éppen az egyház iránti hűségéért üldözött, börtönbe vetett ébredéspártiak kínálták az új egyházi vezetésnek azt az ellenségképet, aminek az életben tartásával olykor kifejezetten számottevő politikai tőkéhez lehetett jutni. Az senkit sem zavart, és ma sem zavar senkit, hogy a belső ellenségképet a kommunista, vagy a korábbi puhább, csendőri diktatúrákkal teljes egyetértésben ápolták, ugyanazokat az érveket hangoztatva, amelyeket mindig is hangoztattak a valóságos egyházi megújulás ellenségei.

Van azonban ennek a könyvnek egy másik lehetséges olvasata is, amely a magyar református ébredési mozgalmak, jelesül a Bethánia önellentmondásaira hívja fel a figyelmet. A magát a Szabó Aladár-i egyház iránti hűségre helyező, és ennek az érvényességét soha meg nem kérdőjelező Bethánia – ma már talán jól látszik ez – annak a sem teológiailag, sem történelmi fejlődését tekintve nem fenntartható nézet áldozatává vált, hogy a hitvallások iránti hűségét összetévesztette az egyházi struktúra iránti hűségével, tehát egy olyan intézményi forma fenntartásán fáradozott maga is, amely őt mindegyre üldözte, marginalizálta és megfojtotta. Az ún. szektásodás vádja a református egyházon belül mindig is önbeteljesítő jóslatnak bizonyult: az üldözött és kiszorított felébredtek neoprotestáns közösségekben találtak helyet, immár több mint száz éve a kisebb-nagyobb erővel jelentkező ébredési mozgalmak a legkülönbözőbb szabad egyházak kiapadhatatlan forrásaivá váltak. Ebből egyházi önreflexió legjobb tudomásom szerint soha nem született; Erdélyben az elfogyás bűvkörében élünk, de ez a szószékeken kizárólag demográfiai kérdésként, és nem a missziói elhívás elárulásaként merül fel. A Bethánia egyházhűségének nyilvánvaló következménye, hogy a magyar reformáció nem jutott el a maga második hullámáig. Egyszerre nagyszabású és tragikus ez a hűség, amely persze tükröt tart, mára már viszont egyáltalán nem lehet tudni, kinek. „A Bethánia egyházhűségét ma már egy ember előtt sem kell bizonygatni”, írja Szikszai. Kivéve ott, tehetnénk hozzá, ahol még mindig az élet jeleit mutatja.

Későn jött ez a valamennyi gesztusában jelentős könyv, megjelenésének ideje már önmagában is történelemmé teszi erős, élettel teli fölvetéseit. „Isten benne van a világban, és a világ benne van Istenben”, írja Szikszai Béni, a magyar református egyház nagy formátumú evangélizátora. Valódi lelkésze volt ő a református egyháznak.

Visky András

Elöljáró beszéd

Az olvasó olyan írásművet vesz most a kezébe, melynek célja feltárni Istennek nagyságos dolgait, melyet a magyar református Egyházban 1890–1951 között, de kiváltképpen 1945–51-ben cselekedett.

A Szentlélek csodálatos kiáradása volt ez.

A mű felöleli a XIX. század és a századforduló egyházképét, és próbál rámutatni arra a nagy tespedő mocsárra és tócsára, mely minden jog szerint megszerezte az ítéletet, hogy ne gyógyuljon meg, hanem só helyévé legyen. (Ezék 47:11)

A leányzó azonban nem halt meg. Jézus szavára újraéledt, és sokak számára lett élő vizek forrásává.

Sajnos, mikor a munkához hozzáfogtam (közel húsz évig készült, körülményeinknél fogva olykor évekre is abbahagytam), nem tartottam szükségesnek az idézetek forrásait megjelölni. Csupán az Engelsszel kapcsolatos idézetekről tudom, hogy Theun de Vries Európa tavasza című művéből valók. Sok évi olvasmányaim és sok száz könyvem között utólag nincs, és nem is volt készségem felderíteni a forrásokat.

A látással úgy van, hogy a helyzet, amiből a képet nézzük, mindig meghatározza. Megpróbálom a képeket a valóságnak híven úgy megrajzolni, ahogy onnét, ahonnét én láthattam, látni lehetett. Természetesen sok mindent nem láthattam. Főleg nem az indítékokat, melyek a történéseket létrehozták.

A megítélésekért a száz százalékos objektivitást vállalni nagyképűség volna. A történéseket azonban úgy mondtam el, ahogyan megtörténtek. Az elmondottak hitelképességét csak saját személyemben garantálhatom. Kezesem Istenen kívül nincs, de előtte állok, és nem hazudok. Előfordulhat azonban, hogy valamit pártos füllel hallottam, és pártos szemmel láttam. A szereplő személyek, akik kortársaim (voltak), csaknem kivétel nélkül barátaim is. Azok nevét, akiknek magatartása erkölcsileg kompromittáló lett volna, megváltoztattam (pl. Kullogó).

Egy sereg történést olvastam (nyomtatásban, levelekben, kéziratokban), a többi, szintén nagy részt Sallay István,1 Nehézy Károly,2 Rívó Károly,3 Szalay Lajos,4 Szűcs Margit,5 Olasz Sándor,6 Marton János7 és mások beszélték el. 1927-től pedig a történéseknek hol pozitív, hol negatív szereplője, előre- vagy hátramozdítója voltam. A legújabb kori idézetek levelezésemből származnak.

Hogy a történések leginkább a Bethánia körül forognak, érthető, ha az olvasó tudja, hogy egész igei szolgálatom idején ennek az egyletnek voltam alkalmazottja. Az Egyház jelenlegi helyzetét nem elemeztem, a konzekvenciákat nem vontam le. Ez a holnap feladata lesz.

Mindazokért, amik negatív történéseknek látszanak az ébredésre nézve, mégis hálát kell adnunk, mert az, hogy az ébredés tartalmilag és jórészt külsőleg is a történelmi keretek között maradt, a negatívumoknak köszönhető. Azok nélkül könnyen a saját útjára térhetett volna, hogy aztán az idők folyamán azzá legyen, ami ellen tulajdonképpen Isten létrehozta.

Köszönetet mondok Kotsis István8 barátomnak, aki a munka befejezését „kihajtotta” belőlem. A kéziratot átnézte, legépelte, megtette észrevételeit, ezáltal sok helyütt helyreigazító szolgálatot nyújtott. (Különben az Ő kéziratát is felhasználtam). Ugyancsak köszönetet mondok itt feleségemnek, aki szintén állandóan sürgetett, és azoknak, akik anyagi segítségükkel járultak hozzá ahhoz, hogy gondtalanabbul dolgozhassam.

1974 júliusa

Századforduló

Még az urak urak, de az új társadalmi rend filozófiai alapjait Marx,9 Engels10 és társaik már lerakták. Félévszázada elhangzott, hogy Feuerbach11 „befejezte a vallás bírálatát, mint mindenféle bírálatnak az előfeltételét”.

„Az ember formálja a vallást, nem a vallás az embert.” Kevesen tudták, még kevésbé hitték, hogy ezzel a keresztyén kultúra felett megcsendült a lélekharang, pedig az emberiség születési arányszámát tekintve is tudni kellett volna, hogy térvesztésben van.

A tételt így állították fel: „A vallás elleni harc tehát közvetett harc azon világ ellen, amelynek szellemi aromája a vallás. S így a történelem feladatává válik, hogy az igazság túlvilágának letűnte után megvalósítsa a földi világ igazságát. Ezáltal a mennyország kritikája a földi élet kritikájává, a vallás kritikája a jog kritikájává, és a teológia kritikája a politika kritikájává lesz.”

Ezt a harcot olyanok vezették, akik egyike (Engels) így ír: „Én naponként, sőt úgyszólván egész nap imádkozom az igazságért, s megtettem, mihelyt kételkedni kezdtem, de mégsem találok vissza a Ti hitetekhez... Amikor ezt írom, elfutja a könny a szememet, teljesen fel vagyok dúlva, de érzem, nem fogok elveszni, eljutok Istenhez, akit teljes szívemmel áhítok.”12 Majd később, miután bevallotta teológus barátainak, hogy számára nincs visszatérés, így nyilatkozott: „Egy valóságos racionalista a csodák természetes magyarázatának keresése és sekélyes erkölcskórság után még visszabújhat az ortodox kényszerzubbonyba, de a filozófiai spekuláció nem szállhat le »hajnalpírtól megvilágított bérceiről« ismét az ortodoxia ködös völgyeibe.”

Ki vette komolyan Marx kritikáját a keresztyénségről? „A keresztyénség szociális elvei igazolták az ókori rabszolgaságot, dicsőítették a középkori jobbágyságot s szükség esetén értenek ahhoz is, hogy megvédjék – jóllehet kissé kevés fintorral – a proletariátus elnyomását. A keresztyénség szociális elvei azt prédikálják, hogy az uralkodó és elnyomott osztályok fennállása szükségszerűség s az utóbbi javára csak az a jámbor óhajuk van, hogy az előbbi jótékonyságot gyakoroljon. A keresztyénség szociális elvei az összes gazságoknak konzisztóriumi tanácsi kiegyenlítését a mennyországba helyezik át, ezzel igazolják a gazságoknak e földön való tovább folytatását. A keresztyénség szociális elvei az elnyomóknak az elnyomottakkal szemben elkövetett minden aljasságát az eredendő bűn és más bűnök igazságos büntetésének nyilvánítják, vagy olyan megpróbáltatásnak tekintik, amelyet az Úr végtelen bölcsességében a megváltottakra kiszab.” (MEGA I. 6. k. 278.)

Nem a politikai viszonyokat bírálták a vallásban, inkább a politikai bírálaton keresztül kritizálták a vallást.

Nem jelent ez kevesebbet, mint hogy a valóban fennálló társadalmi deformáció végső okaként a vallást, illetve azt az idealista filozófiai szemléletet tették meg, amelyből a vallás fakad. Az idealista világnézet helyébe fokozatosan a materialista világnézet lép.

Ez azonban önmagában még csak ateizmus. Marxéknak azonban nem az „ateizmus cégtáblájának fitogtatása” volt a céljuk, hanem inkább a „filozófiai tartalmát” igyekeztek a nép közé vinni, azt mondván, hogy a vallás „nem a mennyországból, hanem a földről él”. Tehát, ha megszűnik politikai tényező lenni, önmagától összeomlik. Ha a papok visszamennek a magánélet csendjébe, hogy elődeiknek, a prófétáknak és apostoloknak példáját követve a hívők alamizsnájából éljenek, a vallás elveszti társadalmi, politikai jelentőségét.

E kultúrharc (a vallás képviselői szerint) nem számottevő jelenségein túl azonban olyan gazdasági forradalom előestéjén állott a világ, amelyhez foghatót az emberiség nem élt még át. A születőben levő monopolkapitalizmussal egy időben megjelenik egy új embertípus, a munkás, a proletár.

Hogyan viszonylik mindezekhez a keresztyén egyház?

Helyzete: állam és egyház egy. Odakötötte magát az uralkodó társadalmi rendhez. A protestáns egyház és az örök reformáció hirdetője örökkévalóként kezeli a fejlődőt, a levésben lévőt, az „árnyékot”. Az egyház döntő súlyú társadalompolitikai tényező. Államegyház, legalábbis tekintélyét az államhatalom garantálja. Törvényeit az államfő szentesíti, az egyházi adót13 adott esetben közadók módjára hajtja be. Ez gyakorlatilag azt jelenthette és jelentette is, hogy az Ige szerinti „jókedvű” adakozásból végrehajtott adógaras lett.

Ennek ellenében szolgai alázatossággal segíti az államot minden politikai elgondolásában. Megszavazza a védővámokat, a hadi hitelt, a hadüzenetet, a sorkatona-állítást. Mindent, minden meggondolás nélkül, vagy éppen annak ellenére. Valamilyen „bevett” felekezethez14 tartoznia kell minden állampolgárnak. Ha „felekezeten kívüli”, a főszolgabíróság vagy a rendőrkapitányság nyilvántartásba veszi mint politikai megbízhatatlant. A gyermeknek hittanra kellett járni. Ha szülei felekezeten kívüliek voltak, vagy valamilyen nem bevett, csak „elismert” vagy „megtűrt” felekezet (szekta) tagjai, gyermekük akkor is hittanköteles volt. A falu többségének hitében nevelték az iskolában.

Egy vasutas elment a papjához, és a következőket mondta neki: „Nagytiszteletű Úr, megkaptam az egyházi adó kivetéséről szóló értesítést. Kifizetem. Ki, mert a Nagytiszteletű Urat becsülöm. De engedjen meg egy kérdést. Tőlem, aki nem hiszek Istenben, hogyan van képe az egyháznak adót kérni?” A lelkész igazat adott a kérdezőnek, de nem tehetett másként. Az egyházi adót nem hitbeli hovatartozás alapján, önként, hanem az anyakönyvi bejegyzés alapján kötelességszerűen kellett kivetni és fizetni.

Ha nincs is hatalmának középkori „dicsőségében” az államhatalom mellett, nem egy esetben még afelett is uralkodik. Az állam nem fukarkodik elismerésben. Egymás után születnek a kormányfőtanácsos, méltóságos papok, sőt a valóságos belső titkos tanácsos „kegyelmes” püspökök is. A felekezeti hovatartozás döntően befolyásolja, ki legyen a jegyző, a szolgabíró, a képviselő vagy az alispán.

Alapjában véve nincs különbség a református és római katolikus egyház között. Miután a református vallás is bevett vallássá lett, püspökei ott ülnek a főrendek között, papjai kapják az állami fizetés-kiegészítést,15 iskoláit az állam tartja fenn, már csak súlybeli, de nem lényegi különbség van a két felekezet társadalompolitikai helyzete és viszonyulata között.

Szolgáló egyház? Nem! De kiszolgáló! Kiszolgálja a cselédei szemrevaló lányával első nászéjszakát ellakó földesurat éppúgy, mint a proletár izzadmányból tőkét halmozó nagyiparost. Amíg a „mi” kenyerünkért imádkozik, erkölcsi tekintélyével támogatja az arató munkásokat kiuzsorázó földesurat. De teheti másként? Mikor fizetése annyi, mint a kormányzóé. A pap és a jegyző fegyvertársak, akik csak a nőn és a kártyán vesznek össze. Áll az Írás kijelentése: „Ha lopót látsz, mellé adod magad, és ha paráznákat, társalkodol velük.” (Zsolt 50,18) Nem csoda, mert ahol teheti, becsapja ágyastársát is. A lelkészi díjlevelet ezerkétszáz koronára kerekítette ki az állam. Ehhez fel kellett értékelni a lelkész helyi javadalmát, s hogy minél magasabb államsegélyt kapjanak, messze a valódi árak alá értékelték a javadalmat. Küldetését régen szem elől tévesztette. Nem Isten dicsőségére és a nép javára van, hanem teljesen öncélúvá, s mivel céljának ez felel meg, maradivá lett.

Nemhogy így tudna szólni: „Örömest áldozom és esem áldozatul a ti hitetek napi szolgálatánál”, hanem „az örök reformáció”16 egyháza a fennálló társadalmi rend örökkévalóságára esküdött, miután ez az ő megmaradását is jelentette, ő pedig a szolgálatban nem elhalni, hanem az uralkodásban mindenáron megmaradni akart. Ehhez kitűnő eszközt jelentettek a felekezeti iskolák. Lényegében az állam tartotta fenn őket. A személyi kiadások néhány százalékát vállalta az egyház, a tantermek többsége államsegélyből épült. Ami a hitvallási szintet illeti, nem egy esetben messze alatta maradt az állami iskolák hitoktatásának, de felekezeti voltuk egyéb tanulmányi eredmény szempontjából sem sokat jelentett. Iskoláihoz mégis ragaszkodott azzal a hamis teológiai állítással, hogy a tanítás egyházi feladat. Nem beszélve arról, hogy az ige a tanításon a katekizmus igei oktatását érti. Az indoklás hamis szempontból származik, az iskolához való ragaszkodás egyszerűen hatalmi kérdés volt. Nem a hitben való neveléshez ragaszkodott (ilyen nem is volt), hanem a fogantyúhoz, amely által erőteljesen beleszólhat a társadalomba. Így lehetett a lelkek gondozója helyett a lelkek csendőre.

Társadalmi tényező volt, de nem tanult. Így nem volt megfelelő valóságérzéke észlelni, mit jelent, hogy a „vörös nap” felkelőben van. Egyrészt hamis teológiai biztonságérzettel úgy képzelte, Isten nem engedheti az ateizmus győzelmét a földön (nem ismerte az írást, hogy a törvény és a prófécia megöletik a nagy város utcáján), másrészt őszinte imádattal hitt ágyastársa, az állam erejében, aki legyőzi a forrongásokat.

Papjaikat sokkal inkább érdekelte a stóla,17 az úrvacsorai maradék bor és a disznóölési kóstoló, mint a társadalomfejlődés tudománya. Tagjai pedig vagy babonás félelemmel tisztelték a papot, vagy éppen a boldoguláshoz (vagyonosodáshoz) reméltek segítséget az egyház által hirdetett Istenben. Anyagi létét tekintve nem szólhatott így: „Ezüstöm és aranyam nincsen nékem”. Volt ugyan osztálykülönbség papok és gyülekezetek között, de a legszegényebb is gondtalanságban élt, hacsak nem volt sok férjhez adandó lánya.

Ami pedig a módos papokat illeti, egyik-másik több száz hold földön gazdálkodott, és így előfordult, hogy a tanyáról templomba igyekvő hívek szembetalálták magukat vasárnap a pappal, aki a tanyájára igyekezett, persze helyette a segédlelkész prédikált. Volt olyan gyülekezet, ahol az egyház volt a közösség földesura, és tőle bérelték a zsellérek a földet. A püspököknek külön-külön ötszáz-ötszáz hold földet adott az állam. Nyilván nem szerelemből, hanem paráznaságának fedezőjeként (1Móz 20:16). Ezzel szemben, ha a gyülekezet valamelyik tagja elaggott, gondozó nélkül maradt, legjobb esetben a községi ápoldában kapott helyett, ha volt ilyen. Az árvát pedig átvette az állami gyermekmenhely, és „lelenc” lett belőle. Sem az egyetemes egyháznak, sem a gyülekezetnek nem volt anyagi lehetősége felkarolni. De másra volt. Szédületes katedrálisok épültek, iszonyú összegeken (igaz, hogy jórészt államsegélyből). Egy-egy kanonika-vizitáció18 vagy püspöki látogatás költségeiből sok könnyet lehetett volna letörölni, de hogy mit tettek ki a különböző „egyházi” funkciókban utazó egyházi személyek útiszámlái és napidíjai, az csak az Úristennél van feljegyezve, mert hiszen igen sok esetben csak neki tartoztak számadással.

Az egyháznak nem voltak szociális problémái. Legfeljebb évenként egyszer ő is asszisztált a mindenki karácsonyfája körül, és küldött 1 kg lisztet, néhány dkg zsírt meg 10 kg tüzelőre utalványt (a református fakereskedőhöz), hogy karácsonyeste ne legyen éhező és fázó ember. A januári húsz fokos hideg már nem érdekelte. Emberek százai, ezrei, tízezrei éheztek, fáztak keresztyén állam keresztyén felekezetének köteles tagjaiként. Ha tudott is valamit az agrárproletár nyomoráról, hallgatott róla, mert ágyastársa, a feudális nagybirtokos, megyei vagy kerületi főgondnok nem vette volna jó néven, ha szó esik erről. De beszélhetett a lelkész, a presbitérium, mikor az ő szennyük is ott volt a ruhájuk szegélyén.

Prédikálta az egyház, hogy a szegénységet és gazdagságot Isten szerzé, de azt már nem, hogy az a bölcs, aki ezt kiokoskodta, más helyütt így szól: „Szegénységet és gazdagságot ne adj nékem, táplálj engem hozzám illő eledellel, hogy megelégedvén meg ne tagadjalak, se pedig megszegényedvén, ne lopjak.” (Péld 30:8–9)

Az osztály a templomban is jelen volt, arról nem is beszélve, hogy a papok között is óriási osztálykülönbségek voltak. Az osztálykülönbség nem szűnt meg az élettel, hanem megpróbált még a halálon túl is uralkodni. A temetőkben a gazdagabbnak előkelőbb hely jutott, persze megfelelő pénzért. A szegény pedig a temető hátuljában kapott helyet. Némelyik két tehénkén hordta a trágyát, ha enni akart, a másik heti stólája felért ennek egész évi fizetésével. A lépcsők láthatatlan, de alig megmászható sora vezetett a „falufarka” paptól a kegyelmes úrig. És ha valami életbevágó szükség úgy hozta magával, a szegény falusi papnak a püspök előszobájában meg kellett várni, amíg az aranygyűrűsökkel végez. Presbitereket, ha nem is virilis19 alapon, de minden esetre a tekintélyesek közül választottak. A tekintélyt pedig a telekkönyvi betét adta.

Szó sem eshetett arról, hogy „vagyonban, ha nő, ne bizakodjatok” vagy „ne gyűjtsetek magatoknak kincseket a földön”. Ellenben megdicsért, elismert tagjai voltak az egyháznak a vagyonosodó gazdák, iparosok, kereskedők. Ez az egyházat is erősítette, mert növekvő vagyonuk növekvő adóalapot nyújtott. De gyűjtött a pap, sőt az egyház mint jogi személy is. Nem kevés volt a gyülekezetek száma, melyek száz hold földön felüli birtokosok voltak, de akadt nem egy, kettő, három, sőt még több száz holdas is. Szomorú, hogy ezeken a helyeken az Úr kicsinyeinek a gondja ugyancsak az állami gyermekmenhely vagy ápolda nyakába szakadt.

Gyalázatos és tragikus, hogy az egyházon belül az agrár- és ipari proletár éppen úgy alárendelt osztály a feudális és kapitalista, földbirtokos és kereskedő vagy nagyiparossal szemben, mint az állami életben.

Az egész keresztyén társadalom a Tízparancsolat erkölcsi követelményeinek alapján áll. Tanítják az iskolában, prédikálnak róla. A zsidó templom homlokára van írva. Arról nem is lehet beszélni, ahogyan a Hegyi beszédben Jézus értelmezte a Tízparancsolatot. Ő annak tartalmát nyilván így határozta meg: „Legyetek tökéletesek, mint a ti mennyei Atyátok tökéletes.” Arról sem beszélhetünk tehát, hogy a keresztyének igazsága több lett volna az írástudók és farizeusok igazságánál.

Nem isteni, vertikális etikai minőségről, hanem humánus, horizontális etikai minőségről kívánok a következőkben beszélni. Aminthogy meggyőződésem szerint etika és humanitás, dogmatika és deitás20 függenek szorosan össze.

Beszéljünk itt az etika és a humanitás kérdéséről, a Tízparancsolatnak az emberi egymás mellett való élés szabályozására vonatkozó kívánalmairól. „Ne legyenek néked idegen isteneid én előttem.” Azt jelenti ez, hogy Istenen kívül minden embert csak embernek járó tisztelet illet meg. Mi ezzel szemben a helyzet? Az egyházban és a keresztyén társadalomban az embertisztelet helyett emberfélelem uralkodik felfelé. Lefelé pedig embertiprás. Jogai annak vannak, akié a hatalom. A születés jogtiprásra predesztinál. Valahova a hercegprímást várták. Valaki azt találta mondani: jön a cigányprímás. Jó, hogy néhány évi börtönnel megúszta.

Amíg a bálványozás ellen prédikált, azalatt sorba állította az emberi bálványokat. Ki mert volna a zsinati elnök úrnak ellentmondani? Egyszer ki merészeltem igazítani a tiszántúli püspököt valamiben. A jelenlevők belesápadtak, és utána rettegve óvtak, hogy haragját kihívtam magamra.

Faragott képek ugyan nem voltak templomainkban, de voltak felesleges luxussal épített templomaink, ahol teljesen mellékes szempont volt, hogyan viszonyul a gyülekezet az igéhez. A tornyon, a kelyheken, a terítőkön, harangokon, általában a külsőn, a kegyszereken volt a hangsúly, és nem a kegyességen. Itt még azt is megjegyezhetjük, hogy még a papot is inkább élősúlyra, mint élő hitre választották. Általában a forma volt a döntő, és nem a tartalom. Szájjal közelgetett ez a nép Istenhez, szíve pedig távol volt Tőle. Úgyhogy az istentisztelet csak betanított emberi parancsolattá lett. A papok pedig így szerették. A halott formák nem sok bajt okoztak. Így hangzana ott el a mondás a tiszakanyári pap szájából: „Jó foglalkozás ez a papság, csak ez az egy vasárnap ne volna”.

Az istenkáromlás volt az egyik főbűn, amely ellen az egyház nagy igyekezettel küzdött. Rettenetes is a magyar káromkodás. Egy teológus professzor Hollandiában járt. Híre volt ott is a magyar káromkodásnak. „Maguk hogyan káromkodnak?”, faggatták a jó hollandusok. „Nem illik azt utánozni”, hárította el a kíváncsiságot a professzor. „Mégis! Most bántalom nélkül, csak mint néprajzi adalékot, mondjon egy magyar káromkodást.” Izzadt a professzor, nem akart, de azok sem engedtek. Végül kötélnek állott. Hát jó. Azzal nagy levegőt vesz, ökölbe szorítja a kezét, szeme villámokat szór és elkiáltja: „Bútorraktár”. Szörnyű volt a hatás és elsöprő a vélemény a káromkodós magyarokról. Anélkül, hogy igazat adnék Karácsony Sándornak,21 aki szerint a magyar ember káromkodása negatív imádkozás, mégis fel kell tennem a kérdést: tudja-e a magyar ember, mit beszél, amikor káromkodik?

Ezzel szemben nem félelmetesebb-e: az Isten neve miattatok káromoltatik? Más szóval, érthetőbben: Istennek miattatok, a keresztyén egyház miatt nincs tekintélye a világban. Erről azonban nemigen esett szó. Hiszen volt Istennek tekintélye, de ez a tekintély jórészt a csendőrök kakastollán nyugodott.

Ami a hetedik nap kérdését illeti, formailag úgy-ahogy megünnepelte az egyház. A gyülekezet templomba ment, prédikációt hallgatott, de ezzel az ünneplés is, az igehirdetés is le volt tudva. Botránkozva emlegettek egy vásári tolvaj házaspárt, akikről kiderült, hogy minden tolvajlás előtt misét hallgattak. „Ünnepszentelésünk” egy perselybe dobott fületlen gombbal véget ért.

De hát mi az igazi istentisztelet? „Meglátogatni az elhagyatottakat, szentül élni e világon.” Erre már nem jutott idő, és nem volt készség. Sőt, ha netán valaki templomba menés helyett megkapálta volna az öregasszony tengerijét, főbenjáró bűnt követett volna el, mivel a templom nagyobb tekintély, mint akiért építtetett. Ami pedig a szentséget és megtartatást illeti, istentisztelet alatt ugyan bezárták a kocsmát, de utána ugyancsak nyitva volt. Az egyház, amely szentségről, szentségtörésről, önmegtartóztatásról prédikált, és úrvacsorakor erre tétetett fogadalmat, a Református Népkörben italt mért. Táncmulatságokat rendezett. Igaz, hogy nem a templomban, oda bezárta Istenét. Így történhetett meg, hogy Szatmárököritón száznál többen lettek a tűz áldozatai a bálteremmé alakított pajtában, amelynek ajtaját beszögezték, hogy „az Isten se jöjjön be ide fizetés nélkül”.22 Nem tudom, ennek a megnyitására a papot meghívták-e, de amikor a hajóként feldíszített miskolci gyülekezeti teremben táncolt a „református egyház”, a segédlelkész volt a hajóskapitány, és önfeledten kiáltotta: „süllyedés kizárva”.

A hetedik nap megszenteléséhez tartozik az ünneplés általában. Főleg karácsony és húsvét. Ki gondolt a megszületett Jézussal? Karácsonyfa, gyertyafény, mákos kalács, eszem-iszom. Jók voltak a másodnapok arra, hogy a mértéktelenség undorító orgiákat üljön.

Köztudomású, hogy szokás a legátust leitatni. Vigyázzon magára. A pataki legátust is leitatta egy fiatal társaság. Körzeti legátus volt. Másnap a szomszéd gömöri faluban kellett prédikálnia. De reggel ugyan nem ébredt, hiába költötte a pénzügyi fővigyázó barátja, akivel este együtt ivott. Nem akart bajt szerezni neki, hát kiszedte zsebéből a pátenst meg a prédikációt, és elment helyette. Útközben a prédikációt megtanulta. A pap őt sem, amazt sem ismerte. Jól sikerült minden. A csalás később sem derült ki.

És ez a lényeg. Elhangzott egy ünnepi beszéd, a gyülekezet áhítattal meghallgatta. Hogy mögötte mi volt, azt nem firtatta senki. Vagy ha igen, jaj neki!

De menjünk tovább. Ami a szülői tisztelet kérdését illeti, a gyermekek általában megadták a szülőket illető tiszteletet. Sőt nem egy esetben az apa egy törzsfőnök tekintetével uralkodott családja felett. Az asszony erősen második személy, a gyereknek meg a nagyok dolgába beleszólni éppen: kuss!

Tudvalevő azonban, hogy a keresztyén egyház – helyesen – a parancsolatban nem csupán ennyit foglal össze, hanem a keresztyén család minden etikai kérdését. Ha a tételt például a gyerekek kötendő házassága felől nézzük, hamar kiderül, hogy a házasságok sokkal inkább telekkönyv szerint, mint szívben vagy pláne a mennyben köttetnek. Szerették egymást vagy nem, ha a telekkönyvi betét jól passzolt, könny, keserűség, szerelem ide vagy oda, össze kellett házasodniok. Az egyház pedig mindezt tudta, tűrte, sőt esketéssel pecsételte. Mennyi alapja volt az isteni parancson túl a szülők tiszteletének?

Legyen itt példának egy anekdota, az igazságot drasztikus humorral kifejező történet. Nősülni kíván az ifjú, és bejelenti apjának. Kérdezi az apa, kit akar elvenni? Mikor a fiú kinyögi, az apa igen-igen nagy gondba esik. „Nem lehet.” „De miért?” „Elég ember vagy, megérted. Nincsen az ember fából, és a leány anyja szemrevaló asszony. Egyszóval vérfertőzés lenne.” Búsul a fiú, míg megkérdezi az anyja, mi baja. Elmondja. Az asszony megnyugtatja: „Egyet se búsulj, te se vagy az apád fia.” Ugye, hogy ilyen apákat nehéz volt tisztelni? És ezek az apák és anyák alkották a keresztyén egyházközösséget.

A „ne ölj” kérdésében a farizeusi igazságon belül nem volt nehéz különbséget tenni a gyilkos és a nem gyilkos között. Itt legfeljebb a hadba vonuló seregek zászlóinak megáldását helyteleníthetnők, de erre nézve olyan bonyolult dogmatikai magyarázata van az egyháznak, hogy nem érdemes vitatni.

Sokkal kirívóbb a „ne lopj” kérdése. Hogy a keresztyén egyház kárhoztatta Hugo Viktor Jean Valjeanjait,23 nem kétséges. Nem vizsgálta meg a lopás okát, annál is inkább, mert a „tolvajok” az alsóbb néprétegből kerültek ki. Ha valaki társadalmi lény létére lopott, az nem tolvaj, hanem kleptomániás volt. Kellemetlen, de megbocsátható emberi gyöngeség, sőt betegség. De nem ebben van a kérdés legfőbb hamissága. Hanem abban, hogy tagjaitól soha nem kérdezte, kinek a véres verejtékéből van földed, házad, gyárad stb. A meglopott, kiuzsorázott, megcsalt, becsapott cseléd, munkás együtt ült a templomban a tolvajjal, persze az néhány paddal feljebb, és nem kiálthatott tolvajt.

De az is gyakori volt, hogy a főtolvajok nem voltak ott a templomban, viszont akiket megloptak, azoktól elvárták, hogy kellő bűnbánattal részt vegyenek az úrvacsorában – ám amikor az egyház valami főbenjáró ügyében dönteni kellett, akkor ismét a főtolvajok döntöttek. Az egyház pedig ezt nemcsak tűrte, hanem helyeselte, és megválasztotta ezeket az embereket presbiternek, gondnoknak, ügyésznek stb.

A hazugság kérdése olyan általános emberi vonás, amiről nincs értelme sokat beszélni. Egy kis történet megvilágítja a kérdést. Két gyerek talált egy sajtot. Kettőnek kicsi volt. Megegyeztek tehát, hogy azé lesz, aki nagyobbat tud hazudni. Amíg ezen vitáztak, hozzájuk érkezett egy idős ember. Megkérdezte, mi végre vitáznak. Elmondták neki.

„Ne, te ne, gyerekek. Ilyet!? Micsoda bűn a hazugság! Nézzetek rám, megőszültem, de sohasem hazudtam.” A kisebbik gyerek sírva fakadt: „Add neki, Tomi, a sajtot!” Nem kell kommentár. Hazudott, hazudik minden ember.

A századforduló protestáns egyháza azáltal hazudott a legtöbbet, amikor magát, más felekezetekkel szemben, Jézus Krisztus igaz egyházának tartotta és vallotta.

Add neki, Tomi, a sajtot.

Nem, ez nem cinizmus, ez keserűség.

Szándékosan hagytam utoljára a hetedik parancsolatot. A többi parancsolat mind eltörpült mellette. Mintha a „ne hazudj” nem ugyanarra a kőtáblára lett volna írva, és nem ugyanannak az Istennek a parancsa lett volna. Megtette az egyház főbűnnek a hetedik parancsolatot, de csak ott és azokon kérte számon, ahogy és akiken hatalmi pozíciója veszélyeztetése nélkül tehette. Elvben, prédikációban az egynejűséget követelte, de a mondás, hogy „hála legyen a papnak, fia lett a kántornénak” nem a közbenjáró imádságra, hanem a közbenjáró férfira vonatkozott. Köztudomású, hogy az ún. kisvárosi intelligencia férjei és feleségei igen bonyolult testi-lelki közösségben vannak. Az egykés vidékeken az anyós kitiltotta az első gyerek után lányától a vejét (más férfit nem, mert ott megvolt a garancia arra, hogy nem lesz másik gyerek), így aztán a férfiak összevissza jártak egymás feleségeihez.

Az uradalmakban, ha az intéző vagy pláne az uraság megkívánta valamelyik cselédlányt vagy asszonyt, mi sem volt természetesebb, mint hogy felhívta éjszakára magához. Köztudomású volt, melyik úrnak ki a szeretője. És ezek az urak tisztségviselői voltak az egyháznak. Közben pedig hangzott a dörgedelem: ne paráználkodj!

Számtalan esetben a cselédet tartó úgy választotta ki a lányt, hogy szemrevaló, tiszta és egészséges legyen, nehogy megfertőzze a fiatalurakat. Sokszor az is ki volt kötve, hogy adott esetben természetesen rendelkezésre kell állni. Ha aztán beköszöntött a baj, a leghumánusabb elintézés egy mesterséges abortusz volt, melyet az úr fizetett, az erkölcstelen leánynak pedig felmondtak, és kerítettek helyette mást. Ha pedig féltek a mesterséges abortusz jogi következményeitől, vagy nem volt megfelelő összeköttetés, akkor a leányanya megszülte gyermekét, és a keresztyén társadalom (az egyház is) az anyát kiközösítette, a gyereket pedig megbélyegezte. Fehér Keresztbe, lelencbe küldték, ahol éhezve-fázva, ütötten-verten felnőtt, ha idejében el nem tették láb alól, és egész életében magán hordta a bélyeget, hogy zabigyerek.

Ha a faluban történt meg, hogy egy ifjú és egy leány a házasság isteni részét előbb lakták el, mint arra a keresztyén társadalom ráütötte bélyegét, és valami oknál fogva a gyerek „törvénytelenül” (már persze emberi formák szerint) született, még ha később valamilyen formában törvényesíttetett, akkor is élete végéig szerelemgyerek maradt.

Persze, a felsőbb osztályokban más volt a helyzet. Azok is kiléptek a hámból, és néhány abortusz után még szűzen lehetett férjhez menni. Ha született is gyerek, segített a Fehér Kereszt eltitkolni, és eltenni a gyereket láb alól. Névtelenül nevelőbe adták, olyan nevelőszülőkhöz, akik gondoskodtak arról, hogy ne érje el a kort, amikor anyja után érdeklődik.

Az egyház pedig dörögte, hogy „ne paráználkodj”, még akkor is, ha a papról köztudomású volt, hogy fiatal menyecskék által nem ajánlatos hozzá elküldeni a párbért.24

Mit mondjunk a kettős erkölcsről? Magától értetődő volt, hogy a férfi esetében természetes, hogy nem a nászéjszakára tartja szüzességét, de jaj a nőnek, ha folt éri a ruháját!

Ezt a célt szolgálta a prostitúció és a bordélyházak. Akik odajártak, akik velük háltak, megbecsült tagjai lehettek az egyháznak, de akik a lejtőn lecsúszva vagy szükség által kényszerítve eladták magukat (talán átkozva minden órát, amit így töltöttek), ki voltak az egyházból közösítve. Érdekes, hogy az egyházi adót kirótták rájuk.

Még valamit a házasságokról. Már előbb szó volt róla, hogy falun nem egy esetben a telekkönyvi betét döntötte el, ki kinek legyen az ágyastársa papírforma szerint. Számtalan esetben tudvalevő volt, hogy az egyházi házasságkötés pusztán tartozéka egy polgári szerződésnek, ahol a házasuló felek csak a szerződés pontjainak megtartásáért vállaltak felelősséget. Mégis „szent” esküvéssel pecsételte meg az egyház ezeket az aktusokat. A józan állami törvényhozás megértette, hogy a házasságkötés papírformába foglalható része csupán jogi aktus. Sikerült is kivenni az egyház kezéből annak a lényegét. Az egyház azonban továbbra is ragaszkodott az esketéshez. Ragaszkodott, még akkor is, ha a felek elváltak, majd újra házasságot kötöttek, nem is egy mással, hanem egymással.

Ragaszkodott annak ellenére, hogy az eskü szövegének a „vele szentül élek” kifejezését maga sem értelmezte, vagy ha igen, nem egyértelműen. A „vele szentül élek” egyik állítás szerint azt jelentette, hogy a nemi élet csak a gyermekért adatott, a másik értelmezés szerint a házasság külön öröme és ajándéka. Ezen belül aztán a megengedhető variációk egész sora létezett.

De dörgött anélkül, hogy maga is tudta volna, mi hát a paráznaság, és mi nem. Dörgött, és rendíthetetlen szentségtudattal tiport bele a millió megfoghatatlan körülmény miatt anyává lett lányok életébe, és rúgta ki maga közül a természet szerint legtörvényesebb körülmények között fogant és született „törvénytelen” gyereket. Viszont nem egy esetben meghajtotta az erkölcs géniuszát megillető pálmát az angyalcsináló úrnő előtt, aki talán csak léha szeretkezésből fogant, és soha nem értette meg, élte át a férfi és a nő mítoszát, csupán a test kéjét.

Dörgött az egyház azok ellen, akik az utcasarkokon árulták magukat, de a családi összejöveteleket tiszta, keresztyén alkalmaknak ítélte. Pedig mi történt itt? A lányos mamák nehéz, izgató ételekkel, nemi ingereket fokozó italokkal rakták meg az asztalt. A meghívott fiatalemberek elé odarakták a kor ízlésének megfelelően csomagolt lányaikat, és amikor a felingerelt hímek körültapogatták a „zene lágy hangjára” a portékát, izgalmasan átélték saját ifjúságukat, és boldog szorongással várták, hogy sikerül-e megfogni a gáláns ifjút. Ki mert volna arra gondolni, hogy itt etikett szerint történik az, ami amott praktikusan? Amaz paráznaság, ez társadalmi illemkódex szerinti együttélés.

Ami a kívánás kérdését illeti, ez a Tízparancsolat összefoglalása. Mintha ezt mondaná egy szóval: „Ne kívánj!” Itt szintén már messze felette vagyunk a farizeusi igazságnak, valóban nem bocsátkozom bele a kérdés pneumatikus tárgyalásába. E parancsolat ugyanis a horizontális vonalzót a vertikálisra irányítja, és valójában ezt mondja, hogy tökéletes, mint az Isten. Itt már nem etikai, hanem dogmatikai síkon járunk, mert ki lehetne olyan, mint Ő? Az, aki Vele a testben megjelent Istennel egyesül, aki befogadja a Fiút, hatalmat ad annak, hogy Isten fiává legyen.

Itt érkezünk az egyház tanításának kérdéséhez.

A református egyház Isten kijelentésének fogadja el a Szentírást, és tanításában ennek alapján áll. Elvet minden egyebet a hitre és idvességre nézve. Nem kétséges dolog, hogy a Szentírás értelmezésében a legnehezebb feladat a dogmatizmus és liberalizmus két halálos veszélyt jelentő sziklája között megtalálni a keskeny, mély vizet, mely életre vezet. E két szikla között rontás nélkül az egyház csak a Szentlélek vezetése alatt járhat.

Hittanvizsgára készültek a gyerekek. A lelkész, aki oktatta őket, többet olvasta az újságot az iskolakapuban, semhogy a nebulók fejébe verte volna a hitigazságokat. Viszont fényes eredményt akart felmutatni. Elvégre nem a tudás a lényeges, hanem a jól sikerült vizsga. Ennek elérése érdekében minden gyereknek megmondta, ki mit fog felelni a vizsgán. Baj nem lehetett, mert ő kérdez. Így is történt. Pompásan ment minden. Karácsony. Ragyogtak a csillagok, a kis Jézus olyan picuri, bájos gyermekké lett, hogy csókolni való. Egy szó sem arról, milyen mélyre lépett az Isten a királyi széktől a betlehemi jászolig.

Nagypéntek. Fekete gyász sötét ünnepe. Gondoljatok az aradi tizenháromra. A nagycsütörtöki asztalnál is tizenhárman ültek. Nem volt arról szó, hogy „Ó, Krisztusfő, te zúzott, te véres szenvedő”.

Húsvét. Feltámadás. Nézzétek, hogyan kel ki a mag, miként sarjad a fű, generációk hanyatlanak a sírba és újak sarjadnak helyettük. Nem esett szó róla, hogy „aki hisz a Fiúban, örök élete van annak,” hogy „aki hisz Őbenne, ha meghal is, él, mert soha meg nem hal.”

Amit tudni kellett, mindenki tudta. Minden elismerés a lelkész úré.

Pünkösd. A segédlelkészt kiveri a hideg veríték. Néhány pillanatig dermesztő, kínos csend. Végre nyögve megszólal: „Nahát lássuk, ki is tudná elmondani a pünkösd történetét?” Fene egye meg a büdös kölykeit, akad tán köztük, aki magánszorgalomból megtanulta, mert bizony a fiú, akinek kiosztotta, betegsége miatt nem jött a vizsgára. Hogy éppen ilyenkor kell neki betegnek lenni. De semmi baj. A tiszteletes megkönnyebbül. Egy kéz emelkedik a levegőbe. Mint a fuldokló szalmaszálba, kap hozzá. „Na, fiam, mondjad!” A nebuló izgatottan hebegi. „Tiszteletes úr, kérem! Nincs itt, aki a pünkösdöt tudja.” Süket csend. Nincs, aki a pünkösdöt tudja.

Hiába minden nagyszerű ismeret karácsonyról, nagypéntekről, húsvétról, pünkösd nélkül nincs vizsga, nincsen dicséret, minden elveszett.

Pünkösd nélkül nincs egyház.

A századforduló egyháza pedig nem tudta a pünkösdöt. Nem volt pünkösdje. Ezért nem tudta helyesen a karácsonyt sem, a nagypénteket sem, a húsvétot sem. Szentlélek nélkül racionalista bibliakritikával25 a liberalizmus26 sziklaköveire futott. Itt vergődött, mint Arany János árva gólyája. „Felrepülne, messze szállna (…), Csakhogy el van metszve szárnya”. Menekülni kellene a pusztába, „hol Istentől készített helye van”. Ő azonban tehetetlenül vergődik köteleiben, és ahelyett, hogy a pusztába menekülne, még szemérmetlenebbül bújik ágyastársa vackába.

Töviskorona helyett aranyláncot visel, ez a lánc azonban béklyó is.

A liberalizmus azt jelentette, hogy mindenki azt prédikálta, amit jónak látott. Miután pedig a racionalizmus a természetfölöttit a teológiában is ledöntötte, másrészt a bibliakritika a Szentírást alapvetően kikezdte, nyugodtan prédikálhatott mindenki, amit akart vagy amit tudott.

A kor egyik legkiemelkedőbb tagja, Ballagi Mór27 Krisztus feltámadását egyszerűen szelleminek véli és hirdeti. A szabadsággondolkodás „királyi nevében” – mint írja – tagadja az egész keresztyénség alapvető igazságát. „Ha Krisztus fel nem támadott, hiábavaló a ti hitetek”, mondja ugyanis az Ige. Kovács Albert,28 budapesti teológiai tanár szerint a vallásos ember az egész erkölcsi törvényt betöltötte, bármint vélekedjék is a paradicsomi életről és Jézus személyéről. Peremartoni Nagy Gusztáv, pataki teológiai tanár29 kátéjában az ember a legfejlettebb állat. Fábián József,30 akinek beszédei a Prédikátorok Tárházában jelentek meg, sok egyéb zagyvaság mellett pl. beszél az álomról, mint Isten nagy Jótéteményéről, mert az álom megerősít, elfelejtet velünk minden nyughatatlanságot, emészteni segít, s ha valaki nem alhatik, vagy nem tud, engedjen legalább másokat aludni. Az idvesség, a váltság nagy kérdéseiről sehol nem beszél. Képzeljük el, hogy ezeket a prédikációkat országszerte prédikálták. Tompa Mihály31 szerint Jézus csak példakép. Szükség a vallás kérdései felett való vizsgálódás, de vigyázni kell, az ember kórságba ne essék, mert sem a kegyesség álmodozásaiban, sem a kételkedés szőrszálhasogatásaiban nem áll az igaz vallásosság, hanem a középutat kell választani.

Nem csoda tehát, ha a halállal szemben így vigasztaltak: ne rettegj, halandó! Van óvszer a halál ellen, az igazság. Az igazságot tedd annak okáért sajátoddá, és leráztad tetemeidről a mulandóságot. Öltözzétek fel az igazságot, mert az igazság ragad ki a természeti halálból. (De nem Krisztus igazságáról van szó). Még gyakoribb volt a vigasztalás, mely szerint gyermekeinkben feltámadunk. Egy sárospataki professzor úgy magyarázta Jézus mennybemenetelét, hogy a hegyoldalon felment a tanítványok szemei elől, a másik oldalon pedig lefutott, hogy meg ne találják. A budapesti teológia seniora32 kijelentette: „természetfölötti tételeket nem fogok tűrni a teológián”. Egy hitoktató Jézus tengeren járását úgy magyarázta, hogy sós tengerről lévén szó, a só a nagy melegben olyan mértékben kristályosodott ki a víz színén, hogy Jézust megbírta.

Milyen bizonyságtevő papok nőttek fel az ilyen tudományok emlőjén? És milyen igehirdetések hangozhattak el az ellenőrizhetetlen falusi szószékeken?

Szabó Dezső33 szerint volt, aki így kezdte: „Kedves Atyámfiai! Az igazság és a hamisság ebben a világban állandó harcban vannak egymással.” Ezután egy óra hosszat tartó harcban megindult a vetélkedés az igazság és a hamisság között. A jámbor hallgató előtt megjelent az igazság mint egy pékinas, a hamisság mint egy kéményseprő, és addig bokszolták egymást, míg a pékinas olyan fekete nem lett, mint a kéményseprő, a kéményseprő pedig olyan fehér, mint a pékinas. Vagy pedig így: „Kedves Atyámfiai! Tudom, sok álmatlan éjszakát gondoltatok át, mint volt dolga a sórekbeli Delilának.” Aztán jött a prédikáció, mely nem volt egyéb, mint a zsidó nép történetének egy darabja. A hallgatóknak viszont sejtelmük sem volt róla, mi az a Sórek és ki az a Delila.

De talán nem is volt fontos. Hiszen ismeretes a történet a falusi özvegyasszonyról, aki könnyázott arccal jött ki húsvétkor a legátus prédikációjáról. Mikor megkérdezték tőle, miről beszélt a legátus, hogy így meghatódott, így felelt: „Nem tudom én, lelkem, de mikor elkiáltotta magát, hogy Kajafás, úgy meghatódtam, hogy csak sírtam-sírtam”. Tudta, nem tudta, ki volt Kajafás. Nem is lényeges. Ott volt a templomban, alkotósejtje volt az aktusnak. Ő is alakította a formát a többivel.

Általában arról, ami történt, a résztvevőknek igen kevés sejtelmük volt. Hát még arról, aminek történnie kellett volna. Zengett az ének: „Érzem, hogy az örök élet, már e földön az enyém lett”, és ha valaki a templomajtóban utána megkérdezte a harsány éneklőt, hisz-e a feltámadásban, elhangzott a legmagyarabb, -kálvinistább válasz: „nem jött még onnan vissza senki.”

De hogy hitte volna a gyülekezet, mikor a pap is így vélekedett: azt prédikáljuk, de ki tudja, hogy van-e? Szabó Dezső a Feltámadás Makucskán c. művében leír egy képzeletbeli falut, ahova vissza akarnak menni a temetőből a halottak. Megindul a nagy védekező háború. A lelkész a fővezére. Sok viszontagsággal, nagy zenebonával sikerül is visszaverni a halottakat a temetőbe. A történetnek a híre, persze, megy az egész kormányzatig, és ilyen hősi tettet nem lehet jutalmazatlanul hagyni. Jön is a kitüntetés, amely nem más, mint a püspök saját kezűleg dedikált fényképe. A költői lelkű főpap az alábbi verssorral üdvözölte a hős lelkészt.

„Míg őrzöd az egyházat,
Ember abban fel nem támad.”

Nem is. Senki. A lelkész személyi garancia.

Hozzák a csecsemőt keresztelni. A római katolikus bábaasszony meg a keresztanya. A gyülekezet egy része kifelé vonul a templomból, mások a padra felhasalva lesik: fiú?, leány?, kié? Kicsit mintha hamar született volna. Nemhiába jártak együtt a gyepűbe szénát gyűjteni. No de az vessen rájuk követ. De azért mégis. Időközben véget ért a szertartás. Nem nagyobb nekilendüléssel, mint amikor hentes egy szép karajt vág a rendes vevőnek. A gyerek felnőtt. Az iskolában tíz körmén keresztül beleverték a Tízparancsolatot. Nehezen várta a konfirmációt, mert attól kezdve járhatott bálba, kocsmába. Konfirmáció.

– Aztán nem falsz, mint a disznó, hanem a kenyeret szépen a hüvelyk-, a mutató- és a középső ujjaddal veszed el – mutatja a lelkész.

– Lássam, hogy csináljátok – a gyerekek begyakorolják.

– Aztán szép nyugodtan megrágjátok, a pohárból egy kortyot isztok – az egészből annyit értettek meg, hogy a hangsúly a három ujjon van. Otthon megkérdezi az egyik az anyját:

– Miért kell három ujjal elvenni a kenyeret?

– Mert három szentség van – feleli az apja.

– Ugyan már – csodálkozik az asszony.

– Hát persze: bor, pénz, szerelem.

– Ne istentelenkedj már! – szól, de ő is nevet.

A gyerek még csak néz, hisz még, de már bizonytalan. Csak egyre ügyel, el ne tévessze. Csak el ne tévessze, mert akkor semmis az egész. A vizsga? Azt tudja. Hiszen megmondta a pap mindenkinek, mit fog felelni. Ment is minden, mint a karikacsapás. Mindenki tudott mindent (már amit kérdezett a pap). A presbiterek gratulálnak. Jól foglalatoskodott a nagytiszteletű úr. Tudtak a gyerekek. Mind. Még csak … is. A pap pedig szerénykedett. „Hát igyekeztem, pedig nem volt könnyű munka.”

Aztán beballagtak a lelkészi irodába. Néhány presbiter megszámolta a perselypénzt. No meg kevés úrvacsorai bor maradt. Ők ugyan a templomban sem egy kortyot ittak, de ők már felnőttek, nekik szabad. A kurátor füle meg éppen meleg. Csak a becsület tartja még, hogy áll a lábán. De hát ő segített megteríteni az Úr szent asztalát. Kicsit még eliszogatnak és hazadülöngélnek. Hamar bejön a tiszteletes, megemeli a demizsont. A fene a torkukat, alig hagytak benne. Pedig remélte, hogy ami marad, elég lesz a két ünnepre.

Hancúrozás, szeretkezés, szénagyűjtés, esküvő. Ott az egész falu. De mégse. Egyvalaki otthon marad. Éppen az, aki nélkül hamis eskü hangzik ma el itt. „Szeretem”, susog végig a templomon, és szívébe markol a fájdalom. Szeretem, de nem ezt, hanem a másikat. Tudja a pap is, a gyülekezet is, sőt akinek a kezét fogja, az is. De a telekkönyv.

A boldog ifjú pár örömére reggelig mulat a nép. Az asztal roskadozik az étkek alatt. A főhelyen ül a pap, a tiszteletes asszony meg a két leánya. Nagy tisztesség, eljött az egész család. A tiszteletes asszony szorong egy kicsit. Jaj, csak az ura megemberelje magát. A majálisról úgy hozták haza a szekéren, hogy két legény fogta, le ne ugorjon. De majd csak megsegít a jó Isten.

Vacsora, étel ételre. Az utcán pedig ott a lesi nép. Hány család élhetne belőle, mit itt ma este megesznek és kirókáznak, mert mind többen keresik fel a szalmakazlak környékét megkönnyebbülni. Éjfél felé a pap randalírozni kezd. Kint feltűnően ölelgeti a menyecskéket. Táncol, a férfiak kurjongatnak.

Se mennyország, se pokol, hisz még a pap is táncol. Elveszi a hegedűt a cigánytól, és ő húzza. De nem sokáig. Már bírhatatlan. Mindjárt kitör a botrány. A tiszteletesné arca ég. Felkél, az urához lép. Kérlelni kezdi.

– Menjünk haza, édes.

– Édes? Ki az édes nekem, ezek az én drága barátaim, kedves jó cimboráim az édesek. Én édes jó... – csuklik egyet. A leánya is hozzálép. Kérleli. A tánc áll. Feszült csend. Az örömanya odasúgja a főzőasszonynak:

– A ménkűnek gyütt ide, ha nem tud magának parancsolni.

A pap végre enged. Hazavezetik. Ágyba dugják. A leány azonban vissza akar menni. Egyedül? Illetlen. Itt hagyjuk apát. Alszik. Óvatosságból ruháját elteszik, az ajtót rázárják. A parókia domboldalra épült. Ablaka magas. Azon nem tud ki jönni, még ha felébredve valami gondolata támadna is. A papné és a papkisasszony jól érzik magukat. A botrányt mégiscsak sikerült elkerülni. Sőt.

– De milyen jól húzta a tiszteletes úr.

– Én mondom, különbül, mint a cigány.

– Hiába, ilyen ez a mi papunk. Nemcsak a szószéken áll helyt.

Folyt a lagzi. Egyszer csak azonban ijedt sikongás a pitvarban. A muzsika hirtelen elhallgat. És beállít ingbe-gatyába, kicsit összekarmolt képpel a pap. Ahogy kiugrott az ablakon, valami ág felsebezte az arcát. Más baja nem történt.

Ugyan ki indított volna fegyelmit ellene. Hiszen az esperest is úgy vitték haza jó emberek, amikor a legutóbbi egyházmegyei gyűlés után befeküdt a váróterembe, és úgy elaludt, hogy nem tudták felkölteni. Igaz aztán, hogy a két oldala mellett ülő atyafi ellen kemény harcot vívott, hol az egyik<p>–<p>–et, hol a másikat akarván ellökni maga mellől, és egyre kiáltotta: „apage satanas!”.

Minden csoda harmadnapig tart. Feledésbe ment a lakodalom, csak a szív nem felejt. Eskü. Igaz, hogy ennek esküdött. Meg is marad mellette, de amazt szereti. Az egyház törvénye ideköti, a természet törvénye amoda. Így aztán él a két törvény szerint.

Mikor gyermekei lettek, azokat is éppen úgy kényszeríti, hogy az egyház törvénye által a telekkönyvi betéthez hívek maradjanak, mint őt kényszerítették.

Hetven esztendő. Nagy idő. Régen volt, amikor keresztvíz alá tartották. Fázós, elvénült tagjai dideregve húzódnak a dunyha alatt. A tisztaszobában ágyaztak, ha jön az orvos, ott vizsgálja. Aztán jön az úrvacsora. Ez már a halál jele. Érti, miről van szó? Nem. A kenyér egy kicsit szikkadt, a bor meleg. Hiába, ha nem maga néz utána. Tönkremegy itt minden.

A ravatal körül gyűlölséges szemmel néznek egymásra az örökösök. „Csak azt nézem, hogy az Öreg még nincs elföldelve. Legyünk túl a temetésen, belét ontom.” „Beszínlelte magát a vén marha kegyeibe, de ha az egész örökség az ügyvédeké lesz, akkor sem hagyom a jussomat.”

A pap reszkető hangon búcsúztatta szerető gyermekeitől, akik fájdalomtól megtört szívvel állnak a koporsó körül. Előkerülnek a zsebkendők. Nagy temetés. Kétszáz koronás. Az mindig meglátszik a prédikáció milyenségén, mennyit fizettek. Most csak úgy zúg a pap mély basszusa. (Boros kupán edzi.) „Hitetlenség! Lebocsájtom előtted fegyveremet, legyen igazad, hirdesd diadalmas arccal a világnak, hogy megcáfoltad az írást. Okaid erősek. Melletted szól egészen nemcsak a természet, hanem a lelki élet eddig ismeretes törvénye is. És én nem költhetem fel sírjaikból tanúimat, nem idézhetem őket fel, hogy mondják el még egyszer, hogyan történt, mint történt. Meg kell hódolnom és kifosztva érzem szívemet egy édes csalódástól, fájdalommal bár, de el kell ismernem: győztél, kételkedés.”

Igen. Győzött a kételkedés. Nem kell azonban megijedni. A református öntudatban nem volt hiba.

Vasárnap délelőtt van. A legények a kocsmában ülnek. Egyszer csak felhangzik a református templom harangja.

– No, nem mégy? – löki oldalba egy római katolikus legény református cimboráját.

– Nem! Ez az én templomom, ahol pohárral harangoznak.

– Hát olyan templomba én sem mennék. Nincs abba semmi. Se kép, se oltár, csak négy meszelt fal. – Erre ám a legény felugrik.

– A vallásomat ne bántsd te, te pápista!

– Vastagnyakú kálvinista keresztyén! – üvölt a másik. Ölre mennek, dulakodnak. A hit védelmében még a bicskák is kinyílnak. A békítő szándékra a református legény felüvölt.

– Tudjátok meg, hogy a vallásomért az Úristenen is átgázolok. – Gyűlölködő felekezeti öntudat, hit nélkül.

Vallás! Mi volt ez a vallás. Csigaház, melyből az élet régen kihalt. Megmerevedett szokások. Forma tartalom nélkül. Hitt még úgy-ahogy a Teremtőben, mivel valakinek alkotnia kellett a világot. A gondviselés helyett fatalizmus34 uralkodott. A Szentháromságot azonban tagadta. A testté lett igével, Jézussal nem tudott mit kezdeni. Szeplőtlen fogantatását elvetette, és bezárta a karácsony és nagypéntek ünnepébe. Nemhogy hétköznapjainak ura, de még vasárnapjainak igehirdetési témája sem volt, sőt nem is tűrte, hogy legyen. A Szentlélekről semmit nem tudott. Szó sem esett róla. A prédikációk nem az ünnepek, hanem az évszakok szerint alakultak.

Így esett, hogy egy szombat délután csüggedten dünnyögött vendégének az öreg pap:

– Ej, ej, de baj, olvad a hó!

– Olvad! Hát hiába, olvad az.

A vendég próbálta jobb oldalát megfogni a kérdésnek, és így szólt:

– Nem baj, legalább enyhül az idő. Szánkázni akart, urambátyám?

– Ej, ej, dehogy! A prédikációm így kezdődik: „Te, ki hóval födted be a háztetőket.” Holnapra elolvad, hogy mondom el?

– Hát változtatunk rajta!

– Hogy képzeled, már megtanultam!

Másikat tanulni, másként megtanulni nem lehet. Nem azért tanulta egyszer nagy fáradsággal, hogy most újra kezdje. Hiszen éppen ez a papság terhe. Különben egészen jó foglalkozás volna, csak ez az egy vasárnap ne volna. A szószék szent hely. Csak a főtiszteletű teológiai kar kibocsátó levelével ellátott egyén léphet fel oda. Presbiter? Laikus? Szó sem lehet róla. Esetleg a tanító.

Van rá eset, hogy nincs is más megoldás. Egy mozgalmas ivászat és kártyaparti után a reggeli könyörgésre hívó harangszó vetette ki a kaszinóból a tanítót és a papot. A pap nehezen állt a lábán, csak a tanító bajtársi jobbja segítette, hogy ne a járda mindkét szélén járjon.

– Fel tudsz menni? – kérdezte a pap.

– Te nem? – kérdezte kajánul a tanító.

– Én nemigen. Szédülök.

– Nahát, nehogy lerókázd Vera nénit, majd én felmegyek!

Fel is ment. Nem is volt az első percekben semmi hiba. Az előfohász, a Bibliából az aznapi lecke is ment simán. A könyörgés közben azonban baj történt. Elkezdte pedig szépen: Világ fenséges ura, körülöttünk, fölöttünk, alattunk… Mi az? A szószék süllyedni kezd, és Vera néni egyre közelebb emelkedik. De a gyomra is ám. Mindjárt a szájába lesz. Azért hát nagy hirtelen befejezi. Ámen. Ennél már inkább a toronyból leesett harangozó imádsága lehetett rövidebb, aki valószínűleg így imádkozott egyik teológus szerint: „Nyekk! Ámen.”

Akadtak gyülekezetek, melyek „nem voltak elrontva”. És csak vasárnap jártak templomba, de a nagy rész hétköznap is járt. Járt! Dehogy járt, de eljárt néhány öregember meg asszony, akiket reggel elzavartak hazulról, hogy ne legyenek láb alatt. Persze, azért ezek sem rendszeresek. Az volt aztán az ünnep, ha nem jött senki. Micsoda szalmacséplés egy öregasszonynak könyörgést tartani. Hogyan lehetne segíteni a dolgon? Mindig akadt találékony kántor. Elvégre neki is jobb, ha nem kell énekelni… … …

Jegyzetek

1 Sallay István (1888–1940), kórház- és börtönlelkész, a Bethánia főtitkára 1928–1940 között. Utóda Szikszai Béni.

2 Nehézy Károly (1892–1964). A felvidéki ébredés vezéralakja, 1947-től őrszentmiklósi lelkész.

3 Rívó Károly Szikszai Béni apósa, CE-munkás.

4 Szalay Lajos nyomdász.

5 Szűcs Margit CE-vezető.

6 Olasz Sándor református lelkész.

7 Marton János egyháztörténész.

8 Kotsis István református lelkész.

9 Karl Marx (1818–1883) német társadalomtudós és közgazdász. Legismertebb műve az Engelsszel közösen írt Kommunista Kiáltvány (1848) és a XX. század társadalmi-politikai gondolkodását jelentősen formáló nagy műve, A tőke (1867, 1885, 1894). Munkássága nyomán egy roppant szerteágazó eszmerendszer bontakozik ki, amit összefoglaló néven marxizmusnak neveznek.

10 Friedrich Engels (1820–1895) Marx legközelebbi munkatársa, Marx tanításának legfőbb terjesztője, A tőke 2. és 3. részének sajtó alá rendezője.

11 Ludwig Andreas Feuerbach német filozófus. Fő műve: A kereszténység lényege, 1871.

12 Engels levele a Graber testvérekhez. Az idézet Theun de Vries Európa tavasza c. könyvéből való. Gondolat, 1960.

13 Magyarországon a II. világháború óta önkéntes adónem.

14 Bevett felekezet: már az 1568-as tordai országgyűlésen törvénybe iktatják a négy felekezet szabadságát (római katolikus, református, evangélikus, unitárius). A XIX. sz.-ban a görög katolikus és a görögkeleti, 1895-től a zsidó felekezet is bevett felekezet lett.

15 Állami fizetés-kiegészítés (kongrua), Magyarországon 1989 után szűnt meg.

16 „Ecclesia semper reformanda debet”, „az egyház mindig reformálandó” reformátori alapelve.

17 Stóla: a római katolikus papi ruha nyakszalagja. Az ún. „stoláris” szolgálatokért (temetés, esketés, keresztelő) járó díjazás.

18 Egyházlátogatás. Az egyházi felsőbbség kötelessége az egyházközségek ellenőrzése legalább évente egyszer.

19 A legtöbb adót fizetők számára kitüntetett választójog.

20 Isteni mivolt.

21 Karácsony Sándor (1891–1952) református pedagógus, egyetemi tanár, missziói elkötelezettségű munkása egyházunknak.

22 1910. március 27-én kigyulladt a bezárt ajtajú pajta a református bálon. Háromszáztizenketten haltak meg.

23 Victor Hugo Nyomorultak c. regényének főszereplője.

24 Egyházadó.

25 A bibliai kijelentésből azt fogadja el, ami megfelel az ésszerűség ismérveinek.

26 Elvetette a keresztyén értékrend elsőbbségét és a Biblia feltétlen tekintélyét.

27 Ballagi Mór (1815–1891) nyelvész, teológus, az MTA tagja, a református egyház tisztségviselője.

28 Kovács Albert (1838–1904) református teológiai tanár Budapesten.

29 Peremartoni Nagy Gusztáv (1844–1900), a dogmatika és a bibliai teológia tanára.

30 Fábián József (1762–1825) református esperes, irodalmár, a Lelkipásztori Tárház szerkesztője is.

31 Tompa Mihály (1817–1868) lelkész, költő, a Kisfaludy Társaság, valamint az MTA tagja.

32 A diákság képviselője.

33 Szabó Dezső (1879–1945) a két háború közötti irodalmi élet nagy hatású alakja, éles hangú kritikusa a magyar társadalomnak, a pusztuló falunak és a magyar protestantizmusnak. Fő műve Az elsodort falu, Bp., 1919.

34 Fatalizmus: (lat. fatum) metafizikai elképzelés, miszerint a végzet határozza meg az ember sorsát.

Felelős kiadó Zágoni Balázs
Felelős szerkesztő Rostás-Péter Emese
Korrektor Bán Attila
Műszaki szerkesztő Sütő Ferenc
Borító Szabó Péter
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Koinónia Kiadó
Levél- és rendelési cím:
RO–400344 Cluj, str. Mărginaşă nr. 42
Tel/Fax: 00-40-264-450119
E-mail: office@koinonia.ro
www.koinonia.ro

ISBN 978-973-165-132-3

Forgalmazza: eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence