INGAR JOHNSRUD

Követők

INGAR JOHNSRUD

Követők

A mű eredeti címe

Wienerbrorskapet

Copyright © Ingar Johnsrud 2015

Published by agreement with Salomonsson Agency.

Hungarian translation © Vaskó Ildikó

© General Press Könyvkiadó, 2016

A mű fordítását a NORLA támogatta.

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

VASKÓ ILDIKÓ

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 643 883 8

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 299 1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZALA BOGLÁRKA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

A kiválasztás – a szelekció – meghatározó szerepet játszik valamennyi bonyolult társadalom életében, így az emberi társadalomban is. Minél szigorúbb a szelekció, annál biztosabban tartja fenn magát a faj.

A legjobbak, a faj legéletképesebb példányainak kiválasztásáról eredetileg maga a természet gondoskodott, így az emberek szelekciójáról is, mindaddig, amíg az ember a természettel összhangban cselekedett. Az első emberi „beavatkozás” ugyanakkor nem a természettel szemben történt, hanem épp ellenkezőleg, azért, hogy segítse a természet munkáját. Hogy a hozzá használt eszközök kissé kemények, mai fogalmaink szerint részben kegyetlenek voltak, már egy másik történet. A kérdés az, vajon a mai világunk azzal, hogy az ellenkező szélsőség irányába halad, azzal, hogy támogat mindent, ami rozoga és gyenge, nem követ-e el újabb kegyetlenségeket, amelyek vetekednek a barbárság régi vétkeivel.

Részlet Jon Alfred Mjøen

Rasehygiene (Fajegészségtan) című

1938-as könyvének bevezetőjéből.

Jon Alfred Mjøen 1939-ben halt meg.

ELSŐ RÉSZ

1. fejezet

Az utaskísérő elvette a félhomályban az érintetlen tálcát, rajta füstölt lazac, farkassügér és bécsi almás rétes. A gyors, gyakorlott mozdulatokat nem kellett a tekintetével kísérnie. Miközben a keze járt, az utasra sandított. Olyan kifejezés ült ki az arcára, mint azon kevesekére, akik közelről láthatták a férfit. Mintha valami nem stimmelne, jóllehet nem tudta pontosan, micsoda. Amikor a pezsgőspohár után nyúlt, a férfi a nő kezére tette a kezét, mire ő gyorsan visszahúzta.

A férfi óvatosan feltolta az ablak napellenzőjét. Az utasok többsége aludt. A szárny végén a lámpa villogása sápadtan verődött vissza az üvegen. Ott lenn, alul, nagyon távol, az az aranyló fényben úszó alakzat Európa. Régen volt. Lehunyta a szemét, a mutatóujjával a maszk és a bőr közötti varratot simogatta, és arra gondolt, mi rejlik mögötte.

A föld pora lustán kavargott a szelíd délutáni fuvallatban. A tűző napot sápadt, szürkéskék lepel borította. Ezer méterrel a tengerszint felett. A levegő ritka, a légellenállás alacsony. A körülmények nem is lehettek volna jobbak.

Mozdulatlanul feküdtek a kőlépcsőn, legfelül a hasadékban, a régi minarettoronyban. A kinti hőmérséklet közel járt a negyven fokhoz. Bent valamivel hűvösebb volt, de így is fortyogott a levegő.

Pihentette a szemét. Pislogott egyet, és lebámult az árnyékokra, jól tudván, Bálna figyel a távcsövön keresztül. A találkozó közel négy órája tartott. Amennyiben a kormányzó még sötétedés előtt vissza szeretne térni a védett otthonába, hamarosan búcsúznia kell.

Bálna megpaskolta a vállát. Tudta, mi a dolga, megtöltötte a fegyverét, a szeméhez emelte a célkeresztet. A fal, amit látott, festetlen, vörösesbarna színű volt. Egy hajadonfőtt férfi, aki sötét mellényt és az afgán férfiak hagyományos öltözetét, egy világos perahan tunbant viselt, kinyitotta az erkélyajtót. Haszam volt az. Az informátor, aki idehívta a kormányzót.

Haszam félrehúzódott, és hagyta, hogy az idősebb férfi döntse el, hová áll a kovácsoltvas erkélyen. Oszmal Abdullah Kamál, a kormányzó. A célkereszt végigpásztázta a férfi barna turbánját, majd átsiklott a dús, őszes szakállán. A két férfi látszólag csendben álldogált, és az előttük elterülő mákültetvényeket nézte.

A fegyver visszarúgott, és a lövész szem elől tévesztette a célpontot. De amikor leengedte a puskát, látta, hogy a .338-as kaliberű Lapua Magnum golyó a mellkas közepétől közel öt centiméterre ért célba. A lövedék akár távolabb is érhette volna, mindenképp halálos volt. A halántéka mégis a bosszúságtól lüktetett. Egy narancs nagyságú piros lyuk helyett a kormányzó fehér kaftánján, a mellkasa szinte kettészakadt. Vérvörös szökőkút festette színesre az erkélyt, Haszamot és mögötte a falat. A kormányzó megperdült, mielőtt a teste az ajtónak csapódott volna. Ott hirtelen megállt, sajátosan furcsa pózban, kissé előrehajolva, mielőtt a csenevész fatákolmány megadta magát, majd a felkavart por jelezte, hogy a holttest a földre zuhant.

Töltés, ürítés. Az üres fegyverhüvely hangja a lépcsőn.

A kormányzó szandált viselt, a lábánál Haszam kuporodott össze. Talán imádkozott. Talán pánikba esett. Talán csak megjátszotta magát a kiviharzó biztonsági embereknek. Nem számított. A lövész bemérte a szélirányt, és meghúzta a ravaszt. Egy pillanattal később Haszam teste az oldalára billent. Agyvelő, vér, hajas koponyadarabkák narancssárga glóriát rajzoltak az épület falára.

A gyilkos pislogott egyet, és arra gondolt, hogy a szem egy kamera, a pislogás pedig a kicsi, alig észrevehető sötétség, amikor megfordul a tükör, és megáll az idő. Ez volt az ő pillanata, és ezt örökre magába zárta.

– Ég veled, Haszam – szólalt meg Bálna.

A lövész egy kendőbe csavarta a fegyverét. Miközben Bálna összepakolta a teleszkópot, felállt, és három lépcsőfokot megtéve odament a férfihoz, aki megkötözve feküdt felettük. Néhány légy zümmögött a homlokán megalvadt vér körül. A szemén lévő kötés miatt lehetetlen volt megállapítani, vajon magánál van-e az idős imám. A lélegzete szapora és kapkodó volt. A lövész kibiztosította az automata pisztolyát a tokjában. Bálna megrázta a fejét. – Nem szükséges.

A minaret előtt kezet fogtak.

–  A szervezet sok szerencsét kíván neked Norvégiában – mondta Bálna.

Vagy inkább sziszegte.

2. fejezet

– Fredrik Beier. I-vel, nem ipszilonnal.

– Cím?

– Sorgenfrigate{1} hat. Majorstua.

– A Heinecke tömbben?

– Hogy mi?

– Úgy tudom, azt a részt úgy hívják. Születési adatok?

– Hát... Oslo. Számít valamit?

– Elnézést, a dátumot kérdeztem. Hány éves?

– Negyvennyolc. Negyvennyolc vagyok.

A bőrkanapén helyet foglaló rendőr-főfelügyelő kinyújtotta cingár karját. Megragadta a kávéskanalat, és addig tekergette, amíg meg nem látta benne saját sápadt tükörképét. A meghajlított fémen alig körvonalazódtak a korából adódó, sármos ősz csíkok, amelyek a halántékáig futottak. Cserébe azonban úgy tűnt, mintha a keskeny, jól fésült bajuszát részegen festették volna az arcára.

Előtte ült a vállalati pszichológus. A pszichológus mögött lógott egy poszter, rajta a félmeztelen Ernest Hemingway. Az író kifejezéstelen arccal pózolt egy dupla csövű sörétes puskával.

– Hemingway főbe lőtte magát, nem?

– Akárcsak az apja.

– Nem szokatlan, hogy egy pszichológus olyan fickót rak ki a falára, aki szétlőtte a fejét?

– Feltételezem, legalább annyira szokatlan, mint az, hogy a Gondtalan utcában lakik – jegyezte meg a pszichológus, és barátságosan a vaskos betegdosszié felé biccentett, amely a köztük lévő asztalon hevert.

A nyomozó csak felhorkantott. A cím mindenesetre véletlen. – Az exfeleségem választotta.

– Szóval nős volt. Gyerekek?

– Három... azaz kettő. Úgy értem, kettő.

– Most három vagy kettő?

– Egyikük meghalt.

– Sajnálom. Mi történt? – A tokás agyturkász szorosabbra húzta a hajgumit a tarkójánál.

Az egész rendőrség idejárt, hogy könnyítsen magán. A régről ismert alkalmatlanság bűze és a nap mint nap a piszkosfehér falakhoz loccsanó félelem érzete undorító volt. A pszichológus irodája nem volt nagyobb egy cellánál, Fredrik Beiernek pedig levegőre volt szüksége. Nyikorgott a kanapé kopott bőrhuzata, amikor felállt. A hórihorgas alak szinte a plafonig ért. Az ablak elé állt. Piszkosfehér függönyök lengtek az esőtől nedves alumíniumpárkányok fölött.

A pszichológus nem vette a fáradságot, hogy megforduljon, és amikor Fredrik felé nézett, csak a fickó kusza lófarkát és izzadt feje búbját látta. Alatta egy olyan agy, amelyet átitattak a rendőrség legsötétebb titkai. Ez az ember testesítette meg az oslói rendőrség budiját. Dögöljön meg, ha hajlandó ezzel az alakkal beszélni a fiáról.

– Együtt lakik a gyerekeivel?

Fredrik megdörzsölte a szemét. – Nem, Tromsøben laknak az anyjukkal, Alice-szel és az új férjével.

A fájdalom a bal térdébe nyilallt, amikor ismét a kanapéra huppant. – Nem önszántamból vagyok itt. Vagy ez, vagy egy hosszú szabadság.

A pszichológus végigsimította a tokája redőit. – Mert nem gondolja, hogy beteg lenne?

A hanglejtése kétséget sem hagyott afelől, milyen megvetéssel viseltetik az öndiagnózist felállítókkal szemben.

– Lelkileg? – kérdezett vissza Fredrik, és rászegezte a tekintetét. – Nem.

3. fejezet

Szürke júniusi égbolt feszült a pályaudvar felett. Odakint, a kocsi előtt az oslóiak összezárt esernyővel és esőkabátban siettek úti céljuk felé. Fredrik lehajtotta a napellenzőt, megnézte magát a tükörben, és beletúrt a rövid hajába. Aztán előhalászta az új szemüvegét a zsebéből. Fémkeretes. Az üvegek nagyok, szinte négyzet alakúak. Úgy néz ki, mint egy keletnémet rendőrségi ügynök, gondolta. Tetszett neki a hasonlat. A főfelügyelő szája megfeszült, az ujjával végigsimította a bajszát, és rápillantott a mellette ülőre.

– Kari Lise Wetre – ismételte Andreas Figueras őrmester, ezúttal kicsit hangosabban, miközben a kormányon dobolt. – Nem kért egyszer tőlünk rendőri védelmet?

Fredrik a fejtámlának döntötte a fejét. – Soha nem lett belőle semmi.

A társa csettintett egyet, jelezve, már dereng neki az ügy, amikor befordultak a Kongensgatéra, az irodai negyed és a közigazgatási épületek irányába, amelyet csak kóbor turisták, mindenféle-fajta irodai dolgozók és a város hajléktalanjai keresnek fel. Egy városrésznyi szürkeség, amely a Kvadraturen névre hallgat.

– Miről is volt szó korábban? – kérdezte Andreas. – Nem valami buziügy?

– Nos, igen. Szemtanúja volt egy esetnek, amikor összevertek egy meleg párt a Colosseum mozinál. Néhány nappal a tárgyalás előtt felhívta egy férfi, és azt mondta, az ágyékánál fogva szeli ketté, ha vallomást mer tenni. Többeket is megfenyegettek, de mivel ő eléggé közismert, így megnyomták a vészcsengőt.

– Kibaszott politikusok. Naná, hogy járt neki a különleges bánásmód – morgott Andreas, miközben kiszabadította a szemüvegét az ezüstös-szürkés hajtincsei közül, és az orrára helyezte. Andreas pár évvel idősebb volt, mégis Fredrik volt a felettese.

– Van bármi összefüggés a mostani üggyel? – firtatta Andreas, amikor látta, hogy Fredrik nem él a felkínált lehetőséggel, hogy kígyót-békát kiáltson a nép választott képviselőire.

– Nem, semmi sem utal erre.

– Mert most a lánya tűnt el, igaz?

– A lánya és az unokája. Úgy tudni, valamilyen vallási gyülekezethez tartoznak.

– Egy újabb mocskos ügy – nyögött föl Andreas, és erőteljes állát még inkább felszegte.

Azon ritka pillanatokban, amikor éppen nem bosszankodott, mélyen ülő szemével, világosbarna bőrszínével és szögletes arcával minden bizonnyal ő volt a város leginkább jóképű rendőre.

Fredrik lehunyta a szemét, a gondolatai a nő körül forogtak, akivel hamarosan találkozni fognak. Rendkívül stílusos, az átlag norvégtól eltérően. Elnökhelyettes a Keresztény Néppártban, miután veszített a média által nyíltnak titulált küzdelemben a pártvezetői pozícióért. Egyike volt azon kevés politikusoknak, akik rendelkeztek azzal a képességgel, hogy a képernyőn őszintének mutatkozzanak az álszentség látszata nélkül.

Az Oslói Katonai Társaság épületének kavicsos udvarán állították le a kocsit. Az elegánsan díszített épület közvetlenül az Akershus erőd mellett állt. Fredrik megigazította a kordbársony zakóját, a fehér pólóját pedig a farmerjába tűrte. A társára bámult. Andreasnak volt három tojásfehér ingje, három szürke nadrágja és két szűk szabású zakója. Illettek hozzá ezek a ruhadarabok, és Fredrik ritkán látta másban.

– A háborús veteránoknak tartanak rendezvényt – magyarázta Fredrik, amikor elhaladtak a két lestrapált ágyú mellett a bejáratnál.

Odabent citrom- és garnélaszag terjengett. A hatalmas díszteremben több száz harcedzett férfi és néhány nő tartózkodott. Üldöztek nácikat, iszlamistákat, és dolgoztak békefenntartó haderők tagjaiként is. A honvédelmi miniszter és néhány kiemelt veterán a díszhelyen ült, a királyi pár portréja alatt. Kari Lise Wetre a terem másik végében foglalt helyet, ahol az aranybetűs királyi szlogent, „Mindent Norvégiáért” festették a falra. Szenvedélyesen magyarázott az asztaltársainak. Az egyikük egy vöröses hajú, robusztus, ötvenes éveiben járó férfi, akinek a szájára tapadt bajusza egy megdermedt, szőrös lárvára emlékeztetett. A másikuk egy rozzant, öreg szivar volt. Sok-sok évvel ezelőtt megsérülhetett, elcsúfult az arca. Úgy tűnt, mintha megégett volna. A koponyáján a bőr nagy része megnyúlt és megfakult, mint a kartonpapír, amely átnedvesedett, majd ismét kiszáradt. Mészfehér két keze egy fekete sétapálca lekerekített fogantyúján pihent. Fredrik utat tört magának az asztalok között, és a tekintete találkozott a nőével.

A kereszténydemokrata politikus elmosolyodott.

– Uraim, sajnos most be kell fejeznünk. Beier, hadd mutassam be Stein Brønner katonai történészt – mondta Wetre, és a lárvaajkúra mosolygott. – A másik úr pedig Kolbein Ihme Monsen, egyike a második világháborús hőseinknek.

A férfi felnézett rá sötét, tiszta szemével.

– Beier – motyogta, és kezet fogtak. Ezután az öregúr előhúzott egy gravírozott csontmarkolatot a mellényzsebéből. K. I. M., ez állt rajta kacskaringós írással. Egy összecsukható fésű volt. Majd remegő kézzel helyreigazította a hajszálait a tarkóján.

Andreas egy félreeső szalonban várt rájuk. A falakon kézzel rajzolt térképek és komor ábrázatú tisztek festményei lógtak.

A politikus nem vacakolt a formaságokkal. – Nagyon csalódott vagyok, hogy ennyi időbe tellett, mire reagáltak. Már több mint egy hónapja felvettem a kapcsolatot a rendőrséggel.

Nyugtalanító villanás jelent meg rögtön Andreas szemében.

– A lánya felnőtt nő – kezdte. – Mivel nem állíthatjuk egyértelműen, hogy bűneset történt, így előfordulhat esetleg, hogy ő maga nem óhajt kapcsolatba lépni... – Andreas ránézett a szemüvege fölött – a szüleivel?

Wetre mély levegőt vett, Fredrik azonban megelőzte.

– A kollégám azt próbálja elmondani, hogy kellett néhány kört futnunk a titoktartási kötelezettség és hasonlók miatt. – Majd gyorsan hozzátette: – Mi is, és a gyermekvédelmisek is aggasztónak találjuk az unokája, William helyzetét.

– William David Wetre Andersen – pontosított a nő. – Nemsokára négyéves lesz.

– Pontosan. Nos, a gyermekvédelemnek már korábban is meggyűlt a baja azzal a gyülekezettel, ahová a lánya is tartozik. Épp emiatt indítottunk el egy nyomozást, amelynek kiindulópontja lehet a lánya eltűnése.

– Rendben – felelte Wetre, és átható pillantást vetett Andreasra.

Leültek.

{1} Gondtalan utca.