Copyright © Kőrösi Zoltán, 2016

A borítófotóért köszönet a Ferencvárosi Helytörténeti Gyűjteménynek

Megjelent Budapesten 2016-ban

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

A Libri Kiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Szerkesztette Nagy Boglárka

Olvasószerkesztő Kiss Béla

Szerzőfotó Burger Barna

Borítóterv Tillai Tamás

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Nyomdai előkészítés Kaposvári Franciska

ISBN 978-963-310-608-2

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A kötet megjelenését támogatta:

1.

Nem könnyű ma már visszatekinteni azokra a napokra, főleg nem könnyű innen, ahol mi vagyunk, s nem könnyű, ha arra a nem kevés időre gondolunk, ami azóta eltelt, beleértve történetünk nem könnyű napjait is. Na, ezzel a sok nem könnyűvel együtt is felfoghatatlannak tűnik… mi is?

Éppen a könnyűség.

Az elviselhetetlen könnyűség.

Hogy abban a nagy nemtörődömségben miért nem sejtette meg senki, mennyire közeli a változás, és hogy az akkori városlakók nemcsak nem számoltak a lehetőséggel, hogy egyszeriben minden összeomlik körülöttük, de még a maguk végességével se gondoltak különösebben.

Úgy éltek, mintha örökké tojhatnának mindenre.

Felkelés, munka, evés, ürítés, szeretés, vásárlás.

Jobb volt nekik, vagy rosszabb?

Sok idő telt el azóta, s legfeljebb a tanulság maradt itt velünk, hogy a tudatlanságban nincsen szépség, és hogy az emlékezet semmit nem segít és semmit nem könnyít.

Meg az, hogy mindenkinek megvan a maga története, ami másokhoz beszél, még akkor is, ha ők maguk nem tudnak róla.

És hogy sajnálatos, de az emberek többsége nem ismeri a saját igazi történetét, folyton más mesébe képzeli magát, máshonnan kapja a szavakat, és máshová tekint, várakozik, és úgy szopogatja a reményt, mint a nyálas savanyú cukrot, miközben szart eszik. Hogy aztán egyszer csak heves szívdobogással riadjon fel, izzadtan bukjon át a félálomból az ébrenlétbe, ó, jaj, maga elé mered, sóhajtozik és szuszog, lógatja a fejét, bámulja a kezét, az ujjait, a lábát, a bőrét, rácsodálkozik, hogy micsoda bonyolult s mégis tökéletes szerszám valamennyi, vajon ki alkotta meg? S máris kapkodna a szavak után, egyik partról a másikra ugrál, aztán meg térne rögtön vissza, itt se jó és ott se jó, fényes páncélú bogarak a szavak, pörögnek és forognak, aztán meg zümmögve repülnek el, ha hozzájuk nyúlna az ember.

Ráadásul, miként a lakóinak, úgy a városoknak is van gyermekkoruk, fiatalságuk és érett koruk, s persze megvan a maguk története is, van eleje és van közepe, van vége is, azt már ne is emlegessük, hogy minden történet számtalan más történetből tapad össze, minden elmesélés máris új történetet teremt, s ha felidéznénk valamit, akkor új és újabb utakra kell térnünk, ha magunkkal akarjuk vinni az emlékeket, járatlan bozótokon át kell ösvényeket hasítanunk, folytonosan ráébredve, hogy nincsenek készen még azok a szavak, amelyekkel egy újabb történet kezdődhetne el, s folytonosan új szavakká vedlenek a régiek.

Ó, a francba.

Legfeljebb az vigasztalhat, hogy az új bőrök alatt ott lapulnak a régi testek, a szó soha nem vész el, csak átalakul.

Ezért, mielőtt a történetünk elbeszélésébe kezdenénk, fontosnak tűnik elmondanunk néhány tudnivalót arról, hogy régebben (a történetünk előtt már régebbnek számít) sokan hitték, hogy az Angyal utca elnevezése pusztán a véletlen műve volt, vagy a csapongó emberi fantázia játéka, afféle szokásosan kiszámíthatatlan fordulat, mint annyi minden a városok és az emberek történeteiben. Persze a véletlent, azaz a véletlen erejét, vagyis a következetesség erőtlenségét alábecsülnünk soha nem szabad, sem egy történetet felidézve, s pláne nem egy történetbe alámerülve. Ilyet csak a saját tudásába feledkezett, öntelt és hiú bolond volna képes elkövetni, míg tágra nyílt szemmel, bizakodó tekintettel neki nem rohan a rücskös betonfalnak, porcok roppannak és csontok reccsennek, s örülhet, ha csak a taknyát és az orra vérét kell törölgetnie.

Ha valamiben feltétlenül bízhatunk, az a véletlen, másképp mondva, a véletlen az egyetlen bizonyosság.

Mert a következetesség, amennyire idegen az emberek cselekedeteitől, hál’ istennek éppoly ritka a városok életében is, ide-oda tekeregnek a fonalak, nincsen, aki kibogozná. Nem is kell messze mennünk, a Mester utcát egykoron Temetőkert, majd Temető utcának hívták, s bár nem kis mesterség rendet vágni morajlás és csend, élet és halál között, a névválasztás aligha eredhet innen. Arról nem is beszélve, hogy akkoriban még németek laktak errefelé, a Gottesackergasse és a Friedhofgasse nevét németül emlegették, ám az átkeresztelt Mester utca lakói többségükben már magyarul beszéltek. Tévedés, hogy a nyelvek recsegése és zengése, pattogása és susogása oly sokat számítana a történetünk folyása felől nézve. Az Angyal utcát Deutsche Gasse, majd Engel Gasse néven írták a térképekre, Deutsche, Engel vagy Angyal, piha, angyalom, piha, annak, aki az emberek fölött járkál vagy éppen odalent bujkál a város gyomrában, kopogtatja a vasból gyúrt beleket, hogy minden koppantásra egy-egy ember ránduljon össze fájdalmasan, a hasát vagy a mellkasát tapogatva. Édes mindegy, milyen nevekkel repül az emberek fölött az idő, legyen szó utcákról vagy házakról, néven nevezett emberekről vagy effajta szavakkal meg se szólítható túlvilági lényekről.

Számosan mások a nagy hírű Arany Angyal fogadónak tulajdonítják az Angyal utca elnevezését, annak a műintézetnek, ahol éveken át a borongós Vörösmarty Mihály, a földi sorsokon és fizikai határokon könnyedén túllátó költő itta kedvenc világos borait, szódával vagy szóda nélkül. Angyal az angyalokkal, bolyongott a fagerendákkal borított falak között, kártyázott, vagy az elfutó felhőket bámulta a muskátlikkal körberakott kerthelyiségben, miközben a halálosan szívszaggató ritmusokat cifrázó Bihari János zenéjére ingatta a fejét, addig-addig, míg hagyta, hogy a szeméből a könnyek végigcsorogjanak, legördüljenek a szakálláig, összevegyülve a délutáni ebédre evett nyúlragú szalonnás ízével és ottfelejtett pöttyeivel. Más kérdés, hogy akik erre gondoltak, nem Vörösmartyra, hanem az Arany Angyalra, tulajdonképpen nem is jártak messze az igazságtól, na jó, az igazság némely elemétől, hagyjuk a francba most a rész és egész viszonyrendszerét, némely elem, és kész, legyen elég ennyi, legalábbis legyen elég a történetünk felől. Részint, mert előbb volt az Arany Angyal fogadó, mint az Angyal utca, legalábbis a neveket tekintve, s előbb birtokolta a fogadót a Lindmayer Mihály úr, s előbb üzemeltette a szemközti sarkon a kávéházát a Wolf Ede, estéről estére alkalmat adva a kövér húsú Gizinek, hogy a tangóharmonikából előcsalt muzsikájával jókedvre derítse a munkában megfáradt, az élet mulandóságán eltöprengő városlakókat, s csak aztán költöztek sorra a környéken épülő gyárak és malmok munkásai az itteni házakba. Hiszen akkor még ezek a házak se álltak, nem itt éltek a mesterek, de jöttek azután, ahogy tágult a város gyomra. Búzakalásszal díszített házba települtek a malomipariak, hentesbárdosba és kosfejesbe a vágóhídiak, németekből, szlovákokból, szerbekből és bolgárokból lettek magyarokká, bármit is jelentsen ez.

Az angyali természet némely vonásai soha nem voltak idegenek ettől a vidéktől, amint arra az utca történetét tekintve számos bizonyítékot találhatunk.

Hiszen az mégse lehetett véletlen, hogy alig-alig nőtt túl az egykori városfalon ez a kerület, s őrizte még a hajdani szőlőföldek, majorságok emlékét és magvait az itteni föld, ami ugyan emeletes bérházakat és téglafalú malmokat hordott már a hátán, esténként meg a kora reggeleken a régi bolgárkertészetek virágainak illatát szórta szét a szél a malterszag és a szénfüst fölé, a Tompa utcai kocsiszínbe kocogó, izzadt lófogatok és a Dunán felevező zöldséges bárkák közé, amikor a tisztes kávémérés-tulajdonosok és háziurak máris bérbe adtak a házaikban sok kis, külön bejáratú lakást, mondván, hogy a jobbra vágyó ember, ha már a lelkéről készül lemondani, legalább a testét szeretné ideiglenesen a felhők közé emelni, s ezt az illúziót tudvalevőleg a szerelmi élvezetek segítik a legjobban. Hivatalosan szólva magántalálkahelyek voltak ezek, ahol flörtölni és szerelmeskedni lehetett, beszélgetni és dédelgetni, eszmét cserélni és megpihenni is. Tévedés ne essék, nem bordélyházak voltak, gépzongorával és piros lámpákkal, hanem diszkrét lakok, ahol csakis a megfelelő bárcával rendelkező nő lehetett a lakás bérlője. Szigorúan kimondatott, hogy lehetőség szerint nem az utcafrontra kellett néznie az ablakoknak, ráadásul mindennemű hangoskodás és zene határozottan tiltottak.

Amit szem nem lát, amit fül nem hall, az titoknak nevezhető.

Angyalian csöndes kis lakások voltak ezek, vagy bizonyos boldog percekben nem is olyan csöndesek, de mindenképpen angyaliak. Éppen, mert az angyalok nagyon is közel állnak az élvezetekhez, s mert titkon ugyan, de a magánkéjnők arcocskái mindenkiben a templomok festményeit idézték fel, gyertyafénnyel és lobogással, hevültséggel és elragadtatással, a napsütéstől megkímélt fehér bőrök a márvány hűvösségére emlékeztettek. Aki ezeket a lakásokat látogatta, már a gyér fényű lépcsőházakban óhatatlanul a templomi áhítatokra gondolt, a Bakáts téri Szent Ferencre vagy az Üllői úti Örökimádásra, a Haller parki Páli Szent Vincére. Aki meg a templomok hűvösében az ottani, faragott angyalok arcára nézett, aligha űzhette ki a gondolatai közül az Angyal utcai nők tekintetét, na jó, nemcsak az Angyal utcaiakét, de az övékét semmiképpen.

A titok éppen így működik: a bérbeadók, engedélyeztetők és mindenféle kliensek nagyon is jól tudták, melyik lakás szolgál a magánszerelem céljára, az ügybuzgó fővárosi rendőrfőkapitány személyesen ellenőrizte az engedélyezett helyek működését, ne gondoljunk most semmi rosszra, nyilván csak a lelkiismeret és az alaposság vezérelte, amit meg kell tenni egy munkakörért, azt ő megtette, ahogyan azt az esküje diktálta.

Az ezernyolcszázhetvenes években a hivatalosan bejelentett és engedélyezett negyvennégy budapesti magánkéjlakból nem kevesebb mint huszonkettő működött itt, az Angyal utca környékén, a szerelem és a szeretet tanyája volt ez a vidék. Áhítozzuk az emberi teljességet, férfi és nő újra és újra egyek akarnak lenni. Mint a történelem során bármikor, egy dolog a papír és a bejegyzés, s más a hús, az izzadság, az elködösült tekintet: a hivatalosságon kívül történtek a legfontosabb dolgok, s a bejegyzésre került kéjlakok számát sokszorosan meghaladták a titkos szerelmi fészkek. A regisztrált bordélyházakból százhetven csalogatta az érintésre és melegségre vágyó kuncsaftokat, s ki tudja, hány helyen nyíltak meg az éj leple alatt az ajtók és a szívek, a combok és a pénztárcák.

Az Angyal utca vidéke ragaszkodott a szerelem ápolásához, amit már a története kezdetén megtanult, s a székesfőváros lakói is ragaszkodtak az Angyal utcai műintézetekhez, no meg a bennük ténykedő angyalokhoz, hiszen sokat tanulhattak tőlük, nem változtathattak ezen se a múló évtizedek, se a háborúk és válságok.

Az sem volt véletlen, hogy az akkor még igencsak nagy természetű és szálfatermetű Krúdy Gyula, aki a távoli, keleti hegyek tövéből hozta ide a vágyait, és akinek ha az angyalokhoz nem is, de a földi életen túl bolyongó lidércekhez nagyon is sok köze volt, oly igen szerette ezt a környéket, s nem csupán a varrógéphangú utcácskák, a fejmagasságban lógó cégérek, hanem a megfizethető borok és titkos szobák miatt. Akkori apósát kísérve az álmokban és belső szobácskákban jártas író gyakorta üldögélt a Négy Arabs Szürkéhez címzett fogadóban is, ahová az Üllői úti klinika csukaszürke ruhás halottszállítói és formalinszagú kórboncnokai szerettek járni, mondhatni, ez volt a törzshelyük két fuvar között. Ők tanították az írót arra, hogy az elmúlás és a halál éppen úgy kiszámíthatatlan lapjárású időtöltések, mint a kártyázás és a szerelem, s a legjobb megoldás minden mozdíthatót feltenni a nyerőnek tűnő lapra. Alkalomadtán még be is csempészték a fiatalembert egy-egy klinikai boncolásra, megmutatva, hogy a lélek útjai kétségkívül kiismerhetetlenek, de az sem érdektelen, mi az, ami a testből lesz a lélek távozása után.

Ezerkilencszáznegyvenhétben, amikor a háborúból felszabadult Budapesten a szabadság és egyenlőség nevében állami akarattal megtiltották a bordélyházak és magánkéjlakok működését, még a hivatalos nyilvántartás szerint is közel kilencszáz professzionális hölgy dolgozott a városban, sok volt ez, vagy kevés egy világégés után, ezt ki-ki maga döntse el. Boszorkányokról pedig mostantól szó se essék, mert ilyenek nincsenek. Ellenben, dacára a létező szocializmusnak, a szerelmi élvezetek dolgában olyan sok lényegi változás mégse történt: kocsmáknak és presszóknak és szállodáknak, fitneszkluboknak és masszázsszalonoknak álcázva ez a környék a keresés és a találás, a felejtés és felébredés, a szerelmi légyottok paradicsoma volt és maradt, már ha a földi paradicsomot a testi örömökhöz társítjuk, s nem firtatjuk, vajon az örömökkel és szenvedésekkel szerzett tudás, avagy az ártatlanság szülte tudatlanság vinné-e közelebb az embert a túlvilághoz vagy a túlvilágon várakozókhoz. Az ember megrögzött szokásai nem változnak, bárhogy forduljon a szél, s kevésnek mutatkozott az úgynevezett rendszerváltoztatás is, hogy megmásítsa a szerelem és az utcák természetét.

Talán még az angyalok se tehettek volna ez ellen semmit, ha akadt volna efféle tervük, akkor sem. De az angyalok, mondjuk el, ha már róluk és a szerelmi élvezetekről van szó, folyton csak szórakoznak az emberekkel.

S nem azért, mert olyan mulatságosnak vagy szívderítőnek találják őket, mármint az angyalok az embereket, ó, dehogy, egyszerűen csak enélkül még jobban unatkoznának. Mert ami a szórakozást és az idő múlását és múlatását illeti, az angyalok számára ujjpattintás csak egy emberi élet, legyen benne akár sok-sok évtized, viharos szerelem vagy megszenvedett magány. Értsük így: az angyalok unatkoznak rettenetesen, de néha egy kis szórakozás enyhíti a szenvedésüket, s ugyan, min lehetne jobban szórakozni, mint a folyton vágyakozó embereken, nem is csoda, mindig tördelik a kezüket és a tekintetüket áhítatosan az égre szegezik.

Röhincsélnek az angyalok, s ebbéli sajátságuk is pontosan megegyezik az ördögökével, akik az unalom másik felét rágicsálják. Ez is igazolja, amit ők, az angyalok és az ördögök is a legkevésbé szeretnek hallani, hogy sokkal inkább egy fajtából valók, semmint bevallanák, és sokkal inkább a rokonai egymásnak, mint az embereknek. Vagyis hogy az angyalok sokkal inkább ördögök, és az ördögök sokkal inkább angyalok, akár tetszik ez nekik, akár nem. Egy fajtából vannak, mint tudható, és az is kiszámolható, hogy legalább kétszer annyian, mint az emberek. Születésekor ugyanis minden ember mellé két őrző rendeltetik, az egyik a jobb válla felől, a másik a bal felől vigyázza. Az egyik a jóra tanítja és hívja, a másik a bűnbe és a gonoszságba csábítja. Rajta áll, hogy melyiket választja, mikor merre indul, s hogy visszafelé lép vagy halad tovább. De hogy mi volt a jó és mi volt a gonosz, az csupán az utolsó pillanatban világosodik meg előtte, amikor már nem lépkedhet, és nem fordulhat semerre.

Ezért van hát, hogy az olyan emberek, akik angyalok is és ördögök is szeretnének lenni, messzebb vannak ezektől, mint amennyire a csak jót és a csak rosszat választók, messzebb, mint azt valaha is hitték volna.

Még akkor is, ha az angyalok és ördögök külseje az idő múlásával mindinkább az emberekére kezdett hasonlítani, ki érti, miért. Talán a sok őrségállás okozta ezt, ki tudja. Nem a régiek már azok a szép angyalok, s a rút ördögök sem: a romlás az anyag természete, s a jelek szerint ez a nem anyagból gyúrt lényekre is igaz.

Hol vannak már a felhőcskés és lantos idők?

Hol vannak már a pufók mosolyok, tollacskás szárnyak, ördögi vigyorok, szarvak, paták, égő szemek, hol vannak a lándzsás és kardos képzetek?

Semmi nem fehér és fekete, még a fehér és a fekete sem.

Manapság az angyalok és ördögök első pillantásra akár embereknek is tűnhetnének, vannak szárnyas angyalok meg ballonkabátosak, szőrösek és szőrtelenek, sokfélék így, és egyformák, mint az emberek.

Vannak sapkás angyalok, és kalaposak, és olyanok is, akik ránézésre semmiféle angyali külsővel nem rendelkeznek, akárcsak az ördögök, akik szárnyasak és patások is, hosszú farkúak és tollasak, de lehetnek szarvasak és szép szőkék, sima bőrűek, fürtösek és bájosak, kék szeműek és rózsás arcúak, egyszóval: végtelenül sokfélék, angyalian és ördögien kiszámíthatatlanok.

Hogy miért jó nekik, hogy éppen az emberekre hasonlítanak, az megfejthetetlen rejtély.

Ha jó egyáltalán.

Hiszen még az embereknek se jó az emberekre hasonlítani, hogy a fene egye meg.

Másképpen szólva: csessze meg, ahogy Robi bácsi mondaná.

Illetve mondta is sokszor, ahogy a száján kifért.

Állt a gázkonvektor előtt, próbált szikrát kicsiholni az ócska szerkezetből, hajladozott és kattogtatott,  miközben egyre gyakrabban és egyre hangosabban kiabált.

Csessze meg!

Csessze meg!

Ami azért is meglehetősen feltűnő volt, mert Robi bácsi különben soha nem káromkodott, nem kiabált, de még csak nem is beszélt hangosan.

Robi bácsi mindenekelőtt és szinte kizárólagosan Anya öccse volt, Anya-szemekkel és Anya-mosollyal, csendes és fekete és fehér ember. Csendes, mert alig-alig szólalt meg, s akkor is halkan beszélt, és fekete-fehér, mert kizárólag a háromrészes fekete öltönyében s hozzá a kerekített gallérú, fehér ingeiben járt. Ha leült, a kissé rövid nadrágszárnak köszönhetően a fekete zokni fölött kivillant a fehér lábszára, éppen olyan fehéren, mint az ingnyak fölött a kissé bepúderezett, fehér nyaka s a kékes árnyalatú, borotvált arca.

Fehéren, mint a templomi angyalok bőre.

Robi bácsi, ha bármi bosszantotta, nem kiabált és nem csapkodott, legfeljebb megdörzsölte az orrát,

hűvös, váratlan eső, egy orrdörzsölés,

durva, szemtelen léghuzat, egy orrdörzsölés,

lökdösődés az utcán, egy orrdörzsölés,

egy ócska, elrontott, félbehagyandó könyv, az is orrdörzsölés,

kutyaszaros bűz, másik orrdörzsölés.

Csupa orrdörzsölés a világ, de hangos szavakat aligha érdemel.

Robi bácsi a temetés előtti napon jelent meg Boriszék lakásában, s addigra az orra már piros volt, mint egy kifényesített cékla.

Nem cékla, hanem padlizsán.

– Hm, Borisz – mondta, ahogy megállt az ajtóban, és odanyúlt, hogy megint megdörzsölje az orrát, ám félbeszakította a mozdulatot, és kezét a levegőben felejtve nézett a fiúra. – Az van, hogy visszajöttem.

– Látom, Robi bácsi.

– Visszajöttem, ahogy mondtam.

Egy fekete-fehér apró kockás, bőrfogantyús bőrönd volt a kezében, ugyanolyan fehér és ugyanolyan fekete, mint a fehér inge és a fekete öltönye. A bőröndöt az ajtóban állva letette, és az unokaöccsére meredt. A fekete, magas szárú cipőjéről vízcseppek csorogtak a küszöbre, s mint valami kúszásra és gyarapodásra kész hajszálgyökerek, elindultak a padlón.

– Itt maradok, khm, egy ideig – közölte csendesen Robi bácsi.

– Igen – felelte Borisz, és a vízerecskéket nézte.

Robi bácsi körbejárt a lakásban, akár egy nagyra nőtt, fekete-fehér vizsla, benyitott Apa és Anya szobájába, sóhajtott, majd kihátrált, és a konyhából nyíló cselédszobába ment be. Nyitva hagyta az ajtót: a kockás bőröndjét felpattintotta, fehér ingeket és fekete zoknikat emelt át a kisszekrénybe, a bőröndöt betolta az ágy alá, majd kijött, és leült a konyhaasztalhoz.

– Nem bánod, ugye?

– Mit?

– Hogy itt leszek.

– Dehogy – bólintott Borisz. – Örülök neki.

Örült is, igazán.

Örült, mert akkor már egy hete egyedül aludt a lakásban, olyan egyedül, ahogyan még soha.

Hanyatt feküdt, a két kezét a tarkója alatt kulcsolta össze, hallgatta az ismeretlen csendet Apa és Anya szobájából, hallgatta a csendben az óra kattogását, hallgatta a csendet a konyhából, hallgatta a csendet a fürdőszobából, ahogy a kazán ki- és bekapcsolt, hallgatta a csendet a bejárat felől.

Angyal utcai csendek.

Nézte a fényeket az ajtórés alatt, nézte a fényeket a mennyezeten, nézte az Angyal utca fényeit a redőny lyukacskái közt, és nem gondolt semmire.

Angyal utcai fények.

Ha becsukom a szememet, akkor se tűnik el a világ.

Kár, hogy a világ nem tudja becsukni a szemét.

Ki tűnne el akkor?

Drágáim, nem adok két évet, és ezek a kurvák elfoglalják az egész házat, mondta a konyhában Anya.

Hát talán mégse így, a gyerek előtt, emelte fel a mutatóujját Apa.

A gyerek is ebben a házban lakik, és szerintem se nem hülye, se nem vak, jegyezte meg Anya. Csak gyerek, az meg nem baj.

Egyébként melyik kurvákról és melyik házról beszélsz?, érdeklődött Apa.

Na, nem kell úgy tenni, mintha nem tudnád, bosszankodott Anya.

Csak gyanakodtam, hogy esetleg politizálsz, vigyorgott Apa.

Marha vagy, drágám, jelentette ki Anya.

Igen, ezt tudom, bólintott Apa.

Erről, a mi házunkról beszélek, tudod te jól. És azt is tudod, hogy egyre többen vannak, és egyre inkább jönnek fölfelé, folytatta Anya, körbefordult, a karját kitárta, édes, csokis illatok felhőit bocsátva ki magából, és a kezével mutatta is, hogy körben, alattuk, az egész házban már kurvák vannak.

Édes Anya, édes felhő.

Nincs mit tenni, ahol tegnap még lakók voltak, most már nincsen névtábla az ajtón, ahol nemrég még fehér függöny és virág díszelgett az ablakban, most már folytonosan le van engedve a redőny, vagy olyan sűrű vörös függöny takarja az üveget, hogy nem is hatolhat át azon semmi fény, ahonnan egy hónapja még gyereksivalkodás és ebédszag szűrődött ki, kanalak csörögtek és tányérok zörögtek, most csend van, és semmi nem mozdul. Csak néha érkezik egy-egy látogató, sietősen, röviden kopog, s az ajtó máris kinyílik, mintha a házigazda a túloldalon várakozott volna már, vagy az étteremből jön fel egy-egy pár, gyors dobogással, ők nem kopognak, és nem is beszélgetnek, egy-két suttogva elejtett szó csupán, elfojtott kuncogás, mindig a nő nyitja ki az ajtót, és ő lép be elsőnek, olajozottan fordul a zárban a kulcs, a férfiak többsége körbenéz, mintha attól tartanának, hogy megláthatja őket valaki.

Olajozottan, mi? Pfuj, te disznó.

Rossz az, aki rosszra gondol.

Még rosszabb az, aki rosszul gondol.

Nevetni fogsz, angyalom, mert a kurvák nemcsak az egész házat foglalják el, de a hazát is, válaszolta Apa. És hozzátenném jelentőségteljesen, hogy a ház és a haza majdnem ugyanaz.

De Apa tévedett, mert Anya nem is nevetett.

Állt a konyha közepén, a felemelt karját nem engedte le, inkább kitárta a másikat is, mutatta, hogy ház vagy haza, neki mindegy, mert ölelést kér, de azonnal ám. Apa pedig úgy ölelte meg őt, hogy az orrát Anya hajába fúrta, megint azt hitte, senki nem veszi észre, amikor beszippantja a csokoládé Anya-illatát, a csokoládék Anya-szagát, a csokigyári gőzök és az Anya bőréből párálló felhőcskék utánozhatatlan elegyét, és a szemét is lehunyta hozzá, mintha attól jobban működhetnének a szaglást végző hámsejtek és csillószőröcskék, az orrcimpája kitágult az igyekezettől.

Házat és hazát, dünnyögte Apa.

Hát hogyne, simogatta meg a tarkóját Anya.

Marhaság, tette hozzá Apa.

Bizony, angyalom, hogy az, nyugtázta Anya.

Pedig ami a házat illeti, a kurvák valóban feltartóztathatatlanul terjedtek a földszintről fölfelé, jól mondta Anya.

Ellepték és bekebelezték a lakásokat. Egy-két éve még csak az étteremben tanyáztak, türelmesen üldögéltek a pult melletti magas székeken (gyűjtögették az erőt, somolygott Apa, vigyázzon, fiam, az Erő velünk van, figyelmeztette Anya), várták, hogy megszólítsa őket valaki. Aztán a nagy gyűjtögetésben egyre többen lettek, elidőztek az alagsori fitneszklubban, kibámultak az üveges portálon át, néha kijártak cigarettázni a bejárat elé, billegtek a magas sarkú cipőiken, belestek a török étterem ablakán, nézték a rostély előtt forgó kebabot, a tepsire hullott nyesedékeket, majd visszatipegtek a bárba, kacéran forgatták két ujjuk közt a talpas poharakat, vagy ügyesen odacsippentették a szájukat a szívószál végéhez, vörösbort ittak, és kólát, persze csak diétásat, hiszen ki az a bolond, aki nem vigyáz magára. Na jó, egy energiaital azért belefér. Nyomogatták a mobiltelefonjuk billentyűit, hogy csak úgy kopogott a csíkosra és csillagosra festett műköröm, simogatták a képernyőt, akárha egy kismacska hasát csiklandozták volna, kinyújtott ujjal, hosszú, puha mozdulatokkal, mintha máris a kulcslyukat keresnék valamelyik odafönti ajtón.

Néhány évvel korábban, amíg csak az étterem működött a ház földszintjén, a kurvák még alig-alig jártak ide, azonban a tulajdonos, egy Dojcsán nevezetű, szerb származású ember, akkor még közelebbről meg nem nevezett okokból megvásárolta az étterem fölötti egyik lakást. Kivitette onnan a fölösleges bútorokat, csak annyira, hogy azért otthonos legyen, távozáskor leengedték a redőnyöket, és aztán évekig nem is mozdították többé, ami itt van, fedje jótékony félhomály vagy izgalmas lámpafény. Oda jártak fel eleinte a kurvák és a vendégeik, az újdonsült barátok. Két évre rá már nemcsak egy lakás, hanem az első két emelet tartozott az étteremhez, aztán megvették a harmadikat is, persze nem látszott ez rögtön, csak a névtáblák tűntek el, minek is, elég volt a szám, azoknak, akik ezekben a lakásokba időztek, éppen a nevek nem kellettek. Nyilvánvalónak tűnt, hogy csak idő kérdése, és átalakul mind az öt emelet, átalakul az egész ház, mindenütt leeresztett redőnyű lakások lesznek, nyugalmat hoznak a lépcsőházba, vagy ha nyugalmat nem is, de csendet és békességet biztosan.

Akkor meg nincs gond, nem igaz?, vigyorgott megint Apa.

Te csak ne vigyorogj folyton, legyintette meg Anya. Majd bekötöm a szemed, ha a lépcsőházba lépsz. Meg az orrodat is, természetesen.

Amikor aztán Apa és Anya felkapták a gurulós szatyrot, banyatank, mondta Apa jelentőségteljesen, és Anyára nézett, de Anya úgy tett, mint aki nem is hallotta, banyatank, ismételte meg Apa hangosabban, és megrázta a kerekes szatyrot, hogy csörögjenek a kerekek,

ne tedd tönkre a bevásárló eszközödet, a te drága kincsedet, a célszerszámodat, mert aztán nehéz lesz hazacipelned a mindenekfelett szükséges holmit, jegyezte meg feddőn Anya,

banyatank, válaszolta harciasan Apa, de akkor már mind a ketten elnevették magukat,

miért nevettek, jött ki a szobából Borisz,

elmegyünk vásárolni, felelte Anya,

nincsen kedved eljönni?, mutatta fel az autókulcsot Apa,

hát nincsen, ha nem baj, mondta Borisz,

jó, jó, bólintott Apa,

de tényleg nem baj?, kérdezte Borisz,

nem, felelte Apa, csak ne játssz a számítógépen, vagy ha játszol, akkor ne lövöldözőst, vagy ha lövöldözöl, legalább ne rugdald közben az asztalt és a falat, vagy ha rugdalod, tegyél elé valamit, hogy ne látszódjanak a nyomok.

Különben is, ma vagy utoljára annyi éves, hogy az év minden hónapjára jut egy éved. Tudod, ugye?

Tudom, bólintott Borisz.

Akkor pedig ezt megünnepeljük, igaz?

Igaz, bólintott Borisz.

Kisfiam, mondta Anya, mindjárt jövünk, megvesszük, ami kell, aztán már itt is vagyunk, és megsimogatta az arcát.

Ez volt az utolsó érintése, amikor Borisz arcához ért.

Mosolygott, akkor utoljára látta Borisz.

Csokoládéillatú volt a keze.

Csokoládéillatú volt a haja, és csokoládéillatú volt a bőre is.

Jövünk, mondta Apa, és behúzta az ajtót maga után.

Jövünk, mondta könnyedén.

Ki a franc gondolkodna a világvégén, ha éppen vásárolni megy, kezében a gurulós szatyorral.

Ki a franc akar gondolkodni egyáltalán.

És disznóság, hogy a világnak egyáltalán van eleje és vége is, ráadásul akkor és úgy, amikor az a világ kénye és kedve szerint történik, mármint a világ természete és saját törvényei szerint.

Soha nem akkor, amikor az emberek számítanának rá, s főleg nem akkor, amikorra kiszámolják, hogy vége kell hogy legyen.

Vagyis nem lehet tudni, hogy mikor.

Vagyis bármikor.

És disznóság, hogy a világnak ráadásul számtalan vége van, egyik vég a másikhoz ér.

És az is disznóság, hogy a világnak akkor is vége van, amikor egy keverőtartályos betonszállító teherautó sofőrje olyan lüktető fejfájással ül be a fülkéjébe, hogy csak hunyorogva tudja szemmel tartani az utat, mégse kellett volna talán olyan sokáig ott maradni tegnap este, sörökre pálinkákat inni és a pálinkákra söröket, a jó pálinka itatja magát, hogy legyen bőven teje a kismamának, aki persze erről vajmi keveset tudhatott, mármint a sörökről, pálinkákról és az ő tejmirigyeit illető kívánságokról, hiszen csak fáradtan feküdt a Bajcsy-Zsilinszky Kórház szülészetén, gyötrődve a gondolattól, hogy mit se kíván mást a szülés után, mint aludni, magányosan és csendben, s ez a gyötrődés újra és újra felébresztette, hogy hallgatózhasson a kórházi folyosó csendjébe, vajon nem sír-e valahol egy újszülött, még hogy tejfakasztás, inkább csendfakasztás, az kellene ide. A betonkeverő autó sofőrje azonban együtt kiabált a többi köszöntésre gyűlt férfiemberrel, rekedten és nyálasan, egyre rekedtebben és egyre nyálasabban, buborékokkal és habokkal. Egy gyerek az a világ kezdete, mert a világnak számtalan kezdete is van, az új élet egy új világ, ordították boldogan, őket nem zavarta sem a csend, sem a csillagtalan éjszaka.

Nem is csoda, hogy reggelre kótyagos maradt a sofőr feje, a zaccos kávé se tudta kimosni a szájából a savanyú ízt, zacc a fogrésekben, így robotolta végig a napot, hunyorogva kushadt a volán mögött, megfájdultak az ujjai, annyira kapaszkodott a kormányba. Vitte a betont, hiszen nemcsak embergyerekek születnek, de házak is, s egyik se egyszerű ám, érezte az út minden döccenését, és mintha a szélvédő üveg az arcára tapadt volna. Olyan levegőtlen volt a fülke, hogy estére az út keskeny kis szalaggá szűkült előtte, a bokrok alól rémisztő gyorsasággal kúsztak elő az árnyékok, összekapaszkodtak, elfogtak minden lámpafényt.

Nem is csoda, hogy a betonkeverő autó a vasúti sínek után, a hídról levezető úton, a telep bejáratánál elvétette a kanyart, és egy vaskos lámpaoszlopnak ütközött, vagy éppen csoda, hogy akkor és úgy, csak akkor és éppen úgy, beton a betonnak. Füstölögve állt meg a narancssárga teherautó, elpattant a sofőr arcára boruló szélvédő üveg, mint ahogyan kihunyt a lámpa fénye is, s végre elmúlt a kínzó fejfájás, végre nem kellett már, hogy hunyorogjon a szem, nyugodtan és tágra nyitva bámult a motorból tekergő füstökre, kutatva, milyen szavakká állnak össze a motorház fölött lebegő jelek, mit ír fölénk a születés és a halál. Ekképp kapcsolódtak össze a kérdések és válaszok, kiabálások és csendek azon az estén, a sínek mellett, a felüljáróról levezető kanyarban, a világ kezdete és a világ vége így kerítették be egymást. Megállt az idő egy pillanatra, csak a betonkeverő tartálya forgott még egyre a sötétben, legalábbis addig, hogy felülről megérkezett a Škoda, Apával, Anyával és a banyatankkal, akik siettek volna már haza a bevásárlás után. Egy születésnap immár nem tűr semmiféle halasztást.

Meglehet, nevettek még abban az utolsó pillanatban is, amikor az autó a betonkeverőnek rohant, nevettek, amikor a betonkeverő a Škoda utasterébe öntötte az aznapi utolsó szállítmány betont, szobrokká szilárdítva őket ott, az üléseken.

Olyan lett Anya, mint egy hatalmas francia drazsé, belül csoki és kívül a kemény máz, hiszen Anya a Vágóhíd utcai csokoládégyárban dolgozott, oda ment el reggelente és onnan tért haza késő délután, magával hozva a csontjaiban, a hajában, a bőrén és a ruháiban a csokoládék illatát, és az évek során mellette Apa is csokoládéillatú lett, fekete csoki és fehér csoki, töltött csoki, édes íz, rizses csoki, mogyorós csoki és betonos csoki.

Így találták meg őket, megszilárdulva, betonba öntve a Škoda ülésén, két szobor, betonba foglalt emlékei a saját életüknek.

Nem is bontották ki őket, mondta halkan, fehér arccal Robi bácsi Borisznak, a koporsókat a tisztelet okán ugyan leeresztették a földbe, de üresen, mert Apa és Anya ott ülnek a síremlék fölött, két betonszobor, nem is kettő, mert ahogy mindig, most is összetartoznak, egyetlen tömb, s benne a két, egymásba kapaszkodó szobor. Ülnek a tájban mozdulatlanul, betonkezük ölükbe ejtve, mögöttük mezők, nézik a felhők vonulását, nap, hold, csillagok, hallgatják némán, lábuk előtt kerekre koptatott kavicsok, párban örökké. A környéken járó, a sírokat gondozó nénikék is szeretnek ott megállni, mert titokzatos csokoládéillat árad valahonnan, köveken és pórusokon át, csokoládéillata Apának és Anyának, ami átszivárgott életen és halálon, és a betonon is.

– Talán meg se haltak, talán még most is nevetnek – jegyezte meg Borisz.

– Talán – bólintott Robi bácsi, és megdörzsölte az orrát.

– Nem talán, hanem biztos – mondta Borisz.

– Biztos – bólintott újra Robi bácsi, és óvatosan kinyúlt oldalra, csaknem úgy, hogy már-már átkarolja Borisz vállát. – Biztos – ismételte Robi bácsi, és visszahúzta a kezét.

Esett megint az eső, csúszós volt az út, mint azon az estén.

Lassan ballagtak az Angyal utcai lámpák alatt, aprókat lépve, egymás mellett, egy fiú és egy fekete-fehér ember, akinek minden lépésénél felhúzódott a nadrágszára, és a fekete zoknija fölött kivillant a hófehér, napot soha nem látott lába, amin olyan márványos volt a bőr, mint a köveken a temetői sírkertben.

Mint egy angyal lábszárán az Örökimádás templomban.

Ballagtak, miközben előttük és mögöttük, a Tompa utca és a Mester utca felől kiabálás, villamos csörgése és autók zaja hallatszott, szuszogott és zakatolt a város, de amerre ők jártak, valaki vattába csomagolta a házakat.

Meg-meglódult körülöttük az utca, nekieredtek néha a házak, nézték, ahogy Borisz, a fiú, és Robi bácsi, a fekete-fehér ember, lassan mozogtak, és óvatosan, úgy kopogtak a lépteik, mintha óraütések visszhangoznának egy üres lakásban.