A regény szereplőit, eseményeit a képzelet szülte.

Bármilyen hasonlóság létező személyekkel csakis a véletlen műve.

Copyright © Anne L. Green

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektor: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2016

www.alomgyar.com

ISBN: 978-615-5596-29-2

Családomnak, barátnőimnek:
Marcsinak és Annamarinak,
legnagyobb bírálóimnak: U. Sz. Krisztának, Ivynak,
K. Anitának, V. Juditnak és Szörpinek

Alex

Kit a sors neked szán,
el nem kerülheted…

„Ha valaki keresztezi az utunkat, mindig hordoz valamilyen nekünk szóló üzenetet. Véletlen találkozások nincsenek.”

(James Redfield)

Kezdhetném a történetem azzal, hogy ki is vagyok én valójában, de sajnos erre a kérdésre már én magam sem tudom a választ. Sokáig azt hittem, tudom, ki Alexander Cross. Egy igazi, vérbeli macsó, akit gyűlölnek, ugyanakkor irigyelnek a pasik, és imádnak a nők. Én voltam az, aki ha megjelent, gondolkodás nélkül irtotta ki a nők minden megmaradt erkölcsét. A tartásnak annyi volt, tennem sem igazán kellett a puszta felbukkanáson kívül azért, hogy a nők a karjaimba omoljanak. Aljas módon kúsztam bele a lányok bugyijába, és azok még csak észre sem vették a fondorlatot. Nem volt szükségem csajozós dumákra vagy drága ajándékokra, hogy magamra vonjam az olcsó kis nőcskék figyelmét. Megkaptam én azt kérés nélkül is, minden adottságom meg is volt ehhez: a jó külső, megragadó szöveg, határozott magabiztosság, na és persze az a lehengerlő hozzávaló: a pénz. Nem is kellett más, már csak válogatnom kellett közöttük, és én ezt meg is tettem. Mindet megdugtam, amelyik kicsit is tetszett. Engem a felszínesség jellemzett, de tagadhatatlanul vad szenvedélyt kínáltam cserébe. Hosszú éveket éltem le így, és bizony egy idő után ez az élet rettenetesen egysíkúvá és unalmassá vált. Mára már nem élveztem, hanem megvetettem azokat a ribancokat, akikkel dolgom volt. Egyhangúvá vált, hogy enyelegnek és hasra vágódnak előttem, hogy pénzért bármelyik megvehető volt.

Jelenleg életem egyik legborzalmasabb időszakát éltem, fogalmazhatok úgy: elvesztettem önmagam. Már nem tudtam, ki is vagyok én valójában. Hogy mikor és hogyan történt ez? Nem tudom pontosan, valahol útközben elhagytam valami fontosat… Eltévedni önmagadtól, bizton állíthatom, olyan, mint egy sötét sikátorban bolyongani. A félelem kígyóként kúszott végig a testemen hol lassú, hol gyors dobogásra késztetve a szívem. Totálisan megzavarodtam. Elfelejteni a céljaid, letérni az utadról és elveszíteni annak értelmét, sokkal kegyetlenebb érzés, mint azt az ember elsőre gondolná. Vad küzdelem dúlt a lelkemben, hiszen nincs annál rosszabb, mint várni, anélkül hogy tudná az ember, mi fog történni. Már nem én irányítottam az életem – legalábbis ezt éreztem –, olyan útra tévedtem, ami tele volt árnyakkal, amelyek egyre mélyebbre csalogattak, ahonnan már nem láttam a fényt. Nem volt kiút.

Vészesen telt az idő, de érdemi változás nem igazán történt. Látszólag. Kívülről nézve továbbra is én voltam San Francisco sármos szépfiúja, a megrögzött agglegény, aki rettegésben tartotta a női nem képviselőit. Nehéz lett volna megmondani, hány nőt csábítottam az ágyamba az elmúlt évek során, megvallom, én magam sem számoltam. Nem igazán dicsekedhetett el egyetlen nőnemű lény sem azzal, hogy kétszer járt volna az ágyamban. Erre különösen nagy gondot fordítottam, nem adtam esélyt a félreértésekre. Elhíresültem, megbélyegeztek: én lettem a veszedelmes, vakmerő nőcsábító, a határtalan gyönyörök legfőbb rajongója. Féktelen élvhajhászatommal számtalanszor bűnbe estem, de főleg bűnre csábítottam. Az erotikus hódításaimat hobbinak tekintettem, a kapcsolataimból kizártam minden lehetséges érzelmi kötődést, életem elsődleges célja újabb és újabb nő meghódítása volt. Csak a saját örömöm, a saját szükségleteim kielégítése számított, a felelősségvállalásnak még csak a szikrája sem mutatkozott meg bennem, amit nem is rejtettem véka alá. Ezért nem is igazán értettem, mit ettek rajtam olyan nagyon a nők. Mitől voltam számukra vonzó? Tényleg ennyit jelentene a külső? Az előkelőség? A gazdagság? A szép szavak? A szemtelenség valóban lefegyverző lenne? Vagy talán csak a rossz, a bűn, a gonoszság izgalma csalogatta őket? A női lélek ennyi év után is kiismerhetetlen maradt a számomra.

Most visszatekintve mégsem voltam büszke a buja életre, amit éltem. Egyszer összetörték a szívem, és én azóta minden egyes nap találtam valakit, aki ezért vezekelhetett. A legmeglepőbb az volt, hogy legtöbben a rólam szóló pletykák ellenére örömmel vállalták fel számomra is érthetetlen okokból ezt a hálátlan szerepet. Ugyan nem apácákat csábítottam el, de néhány női lélekkel igencsak keményen elbántam, sorsára hagytam, nem törődve a következményekkel. Voltak pillanatok, melyeket előszeretettel kitörölnék. Gyűlöltem a drámát, sőt dühített, nem voltam megtörhető a zokogással, könyörgéssel.

A barátaim körében a rólam alkotott vélemények meglehetősen széles skálán mozogtak – az elnéző megbocsátástól a szigorú elítélésig, de én tisztában voltam vele, hogy ezekért a „bűnökért” előbb-utóbb fizetnem kell, az én lelkem tuti, hogy a pokolba jut majd. És akkor jött, mint egy hirtelen kapott pofon, a felismerés… ez az élet nem lehet az én életem. De hogy mégis mikor untam ebbe bele? Mi volt, ami felébresztett az álomvilágból, amiben addig éltem? Hát nem is tudom… talán két éve, a legjobb barátom, Matt Johnson balesete nyitotta fel a szemem. Nem sok híja volt, hogy elvesztettem őt. Ez rádöbbentett, milyen vékony is az a jég, amelyen táncolok, bármikor megrepedhet, és már el is merültem a semmiben. Ijesztő volt az eszmélés, hogy az életem fonala bármikor – a legváratlanabb percben is – elszakadhat; és mit hagyok majd magam után? Rádöbbentem, nem is emlékszik majd rám senki… nem lesznek őszinte, tiszta érzelmek… nem lesznek felejthetetlen pillanatok… az a kép, amit Alexander Crossról magam után hagyok, inkább szégyenérzettel töltött el, mintsem büszkeséggel. Igyekeztem fenntartani még egy ideig a látszatot, a kemény macsó szerepét, de ez már csak álarc volt, ami mögé elbújhattam.

Időközben azonban valami nagyon megváltozott, az élet a legkeményebb próbatétel elé állított. Matt számomra olyan volt, mintha a bátyám lett volna. Habár teljesen ellentétei voltunk egymásnak, mégis a legjobb barátok voltunk. Borzalmas volt a haldokló barátom ágyánál állva tehetetlenül toporogni, nem nézhettem karba tett kézzel, hogyan omlik össze minden, amiért oly keservesen harcolt. Alighogy elérte a boldogságot, a sors kegyetlenül közbeavatkozott. Dühített ez a helyzet, és nem akartam elfogadni, nem bírtam nézni, és végre először életemben küzdeni akartam valamiért, érte, a barátomért, a barátságáért, az álmaiért…

Borzasztóan megviselt, hogy a mindig erős, határozott felesége, Amy egyik pillanatról a másikra összeomlott, és magába roskadva zokogott egy sarokban. Azon kevesek közé tartozom, akik láthatták őt ilyen állapotban. Annyi szenvedést és reményvesztettséget olvastam ki a szeméből, hogy megrémített, ha ő nem tud a reménybe kapaszkodni, akkor ki fog?! Az nem lehet, hogy ő feladja! Aztán rádöbbentem, ez nemcsak az ő harcuk, hanem az enyém is. Meg kellett állnom a helyem egy olyan helyzetben, ahonnan egyéb esetben kifalcoltam volna… Hónapok hosszú küzdelme volt ez mindannyiunk számára. Rám hárult az a hálátlan feladat, hogy nem engedhettem, hogy feladja. Tudtam, hogy Matt számára ő jelenti az erőt, ha ő elveszíti a hitét, nekem sem marad mibe kapaszkodnom, ahogy Mattnek sem…

Fura dolog volt ez… Én soha nem tiszteltem igazán egyetlen nőt sem, amíg őt meg nem ismertem. Azon kaptam magam, hogy éjjel-nappal egy összetört szívű feleség mellett kellett helytállnom, aki minden reményét elvesztette, miközben két ordító újszülött várt a szülői gondoskodásra. És ott volt a kislányuk, Emily is, aki négyéves kis elméjével nem értette, mi történik körülötte, alighogy örökbe fogadták és helyreállt az élete, máris szétesett az új családja. A tekintetében ott volt minden… a csalódottság… a félelem és a csendes beletörődés. Matt és Amy új reményt adva a kis árvának a gondjaiba vették, most pedig újra minden a darabjaira hullott. Szinte éreztem a fájdalmát, hogy újra elveszíti azokat, akiket szeret. Szörnyen éreztem magam, elnézve a szenvedésüket. Nem volt hát kérdés, és kicsit akaratlanul, de mégis belekóstoltam az apaszerepbe. Kötelességemnek éreztem, ha csak egy rövid időre is, hogy Matt helyébe lépjek. Nem mondom, hogy nem voltak pillanatok, amikor ne akartam volna fejvesztve menekülni, de nem tehettem. Amynek nagy szüksége volt a támaszra… valakire… rám. Matt pedig, a lelkem mélyén tudtam, habár eszméletlen volt: nagyon is számított rám. Amikor pedig véget ért ez a rémálom, azon kaptam magam, hogy már semmi nem volt ugyanaz. Az én életem is értelmét vesztette, vagy éppen akkor nyerte értelmét. Rájöttem, mennyire pazarlom a perceket, órákat, éveket… Egyre jobban beszippantott az érzés: felemésztett a múltam. Hiába mentem már el szórakozni, hiába vittem fel nőket magamhoz, nem nyújtotta már a régi élvezetet, az elégedettség érzését. Undorodtam magamtól, megvetettem azt az embert, akit a tükörben láttam. Szépen lassan már odáig jutottam, nem is ismerem önmagam… összezavarodtam, majd idővel már el-elmaradoztak ezek a kicsapongások. Újabban inkább otthon gubbasztottam, és kerestem, ki is vagyok valójában. Állandóan előttem volt a kép, amikor Matt a kómából végre magához térve új emberré született. A felesége könnyáztatta, boldog arca, és az, ahogy kapaszkodtak egymásba… Minden új értelmet nyert.

Jelen pillanatban viszont szörnyűbben érzem magam, mint valaha, hiszen most is, mint minden évben, hivatalos vagyok a Johnson család születésnapi kerti partijára. A legjobb barátom, Matt, úgy tűnt, tényleg megtalálta a felhőtlen boldogságot, nem mintha nem harcolt volna meg érte, de akkor is elfogott egyfajta furcsa érzés, mikor a szemébe néztem. Csodálva méregettem őt és Amyt, ahogy egymásra néztek és elvesztek egymás tekintetében. Uramisten, hogy Matt is milyen hosszú utat járt be, mennyit változott az elmúlt évek alatt! A megbékélés, elengedés új embert faragott belőle. Képes volt maga mögé taszítani a múlt démonjait, és újra csak előre nézni. Olyan végtelen boldogságot láttam a szemében… egy-egy nehéz pillanatban is mindig ott bujkált a szája sarkában a mosoly. Hitetlenkedve néztem, ahogy a mindig szigorú, arrogáns, merev Matt Johnson egyszer csak eltűnt a semmiben. Hogy mire nem képes a szerelem, ha kölcsönös és őszinte? Eleinte szívtam is a vérét emiatt, ugrattam, de ő lazán csak a vállát vonogatta. Teljesen más ember vált belőle. Nem is tudom, miért vagyok én ezen így meglepődve, hiszen már abban a pillanatban tudtam, hogy ez lesz, amikor megláttam, hogyan szikrázik Amy és közte a levegő… csak idő kérdése volt… hiába ment köztük az állandó civakodás, úgy tűnt, így tartják életben a parazsat, de akkor is olyanok voltak ők, mint egy szikla a tenger közepén, melyen nem fog a tomboló vihar haragja sem.

A rólam szóló pletykákkal ellentétben, őket elnézve, már elhittem, hogy igenis létezik az igaz szerelem, csak engem valahogy nagyon nem akar megtalálni. Hozzáteszem azért szépen csendben, hogy eddig nem is nagyon kerestem. Nem hittem benne, hogy valaha is még egyszer őszintén meg tudnék bízni egy nőben annyira, hogy átszellemülten, vakon engedelmeskedjek az ösztöneimnek. Azt gondoltam, idővel elmúlik majd ez a fájó, mardosó érzés, ami eluralkodott a szívemen, de ahogy telt az idő, csak egyre rosszabb lett.

A csalódás, amit annak idején át kellett élnem, rádöbbentett, hogy egy nőcskében sem bízhatok meg soha többé az életben. A nőnemű lényeket csak a testi vágyaim kielégítésére használtam, de ami lehangoló volt, hogy az utóbbi időben már arra sem igazán. Elegem lett, hogy mindegyik csak a fényűzésre, az ajándékokra vár, és a szexet adja cserébe. Ez is csak üzlet lett, és már nem volt sem szórakoztató, sem izgató. Belefásultam. Valami hiányzott…

Egyik napról a másikra fejbe vágott a nagy felismerés, hogy itt állok, elmúltam harminc, és hiába tűnök sikeresnek, a lelkem mélyén mégiscsak egy csődtömeg vagyok. Lehettem én akármilyen eredményes az üzletben vagy a nőknél, mégsem voltam boldog. Az idő telt, én pedig egyre magányosabban töltöttem a napjaim és az éjszakáim. Vágytam volna már egy társra, aki őszintén szeret engem, és nem a pénzemet. Mattéket elnézve bízni kezdtem, hogy tényleg létezik igaz szerelem, csak rá kell lelni. Talán nekem is megadatik egy olyan feleség, aki reggelente szerelmes mosollyal átölel, reggelit készít, és alig várja, hogy hazaérjek a munkából. Szerettem volna gyerekeket, akik kacagva elém futnak, és a nyakamba ugranak.

A kerti partin háttérbe húzódva, egy fának dőlve merengtem, amikor rádöbbentem, hogy én most pontosan Matt barátom életét festettem le, és hogy igazán megvallva, irigy és féltékeny vagyok rá. Az alatt az idő alatt, amíg a „szerepét játszottam”, talán túlságosan is beleéltem magam az életébe. Furcsa, elkeserítő érzés uralkodott el a lelkemben, amikor egyszer csak kiszorultam, és rá kellett ébrednem, milyen silány és üres is az életem valójában, hogy mennyire egyedül vagyok. Néztem a visítozó kis csapatot: a gyerkőceik csak nőttek, mint a gomba, és mindegyik imádnivaló volt. Emily hatéves volt, az ikrek pedig ma lettek kétévesek. Elszorította a szívem a gondolat, hogy ha ezt így folytatom, lehet, sosem lesz családom.

Tudtam én, hogy a barátaim keményen megküzdöttek mindezért, és nem is kívántam nekik mást, csak hogy gondtalanul, boldogan éljék le az életüket, de nem bántam volna már, ha végre az én életem is pozitív irányba halad. A szám elhúzva ismertem be magamnak, hogy ezért bizony nekem is tennem kellene… nem is keveset. Alex, Alex! Nem várhatod, hogy az élet csak úgy hozzád vágja a nagy Őt! – figyelmeztettem magam. Oldalra pillantva forgatni kezdtem a szememet: Itt van ez a másik kettő is, Amy bátyja, Adam és a nem éppen szent életű barátnője, Cat is állandóan nyalják-falják egymást. Ettől csak még nyomorultabbul éreztem magam. Még nekik is sikerülhetett. Szinte láttam magam kívülről, ahogy szánalmasan fancsali képpel sajnálom magam. Eszembe jutott, annak idején milyen akartam lenni, és hogy ehhez képest milyen ember vált belőlem. Mellbe vágott a keserű felismerés: vagy visszatalálok a hajdani önmagamhoz, vagy örökre elsüllyedek, mert az az út, amire lépek, már nem felfelé, hanem lefelé vezet.

– Mi van, öreg, olyan arcot vágsz, mint aki citromba harapott? – lépett mellém Matt, és kuncogva hátba veregetett.

– Ne is kérdezd! Nem akarok erről beszélni – sóhajtottam fájdalmasan.

– Valami baj van? Mintha már egy ideje nem lennél önmagad. Történt valami, amiről nem tudok? – érzett rá az engem mardosó gondokra.

– Talán csak egy kis lelki válság, de majd elmúlik – vontam meg a vállam hanyagul.

– Jaj, haver, ki kellene lépned a komfortzónádból, és keresni végre valakit, aki a végzeted lesz, mint nekem Amy – szerelmes pillantást vetett a kedvesére, én pedig csak gúnyosan elhúztam a számat. – Hiszem, hogy rád is lecsap majd a végzet szele – bökött oldalba.

– Lecsap, mi? Hmm… – többet nem is feleltem.

Észrevettem, milyen későre jár, így lassan elbúcsúztam tőlük, és elindultam hazafelé.

Meredten, mélyen a gondolataimba merülve vezettem ezen a borongós délután. Képtelen voltam kiengedni. A gyomrom görcsös szorításban volt, és sosem bántam még ennyire azokat az elvesztegetett éveket, amikor azt hittem, elégedett leszek, ha csak a saját testi vágyaim kielégítésével foglalkozom, bosszút állva ezzel minden nőn, aki az utamba és hálómba került. Sosem gondoltam volna, hogy ez fordítva is elsülhet, hogy ezt is meg lehet egyszer unni. Mióta Matt is a boldog házasemberek sorába tartozott, vele is egyre ritkábban találkoztam. Kicsit úgy éreztem, magamra maradtam, hiába voltam társasági ember, már a bulikon sem találtam a helyem. Igazából iszonyúan magányos lettem, de ezt hangosan nem vallottam volna be még saját magamnak sem.

Ahogy így méláztam magamban az életem hiábavalóságán, egyszer csak a semmiből az autó előtt termett egy alak. Azonnal beletapostam a fékbe, de már késő volt. Hatalmas erővel csapódott a szélvédőmre, majd a motorháztetőre a test, végül egy puffanással lecsúszott az autóm elé. Jesszus! Nem tudtam, hogy én voltam-e figyelmetlen az elkalandozott gondolataim miatt, vagy ő, de rögvest kiugrottam az autóból megnézni, mekkora a baj.

A kocsim elé érve, ott ült egy kapucnis figura a bokáját markolászva.

– Jól van? – kérdeztem aggodalmasan.

Amikor felpillantott, a leggyönyörűbb rémült kék szemek néztek fel rám, amiket valaha láttam. A lélegzetem is elállt a gyönyörű lány láttán. Nem felelt, így leguggoltam mellé, hogy megvizsgáljam, van-e komolyabb sérülése.

– Bocsásson meg, azt hiszem, nem figyeltem oda – hebegte bársonyos hangján, majd lehúzta a kapucnit a fejéről. Ekkor, mint valami függöny, hosszú barna haja a vállára omlott. Elbűvölve bámultam bájos arcát.

– Azt hiszem, én sem vagyok ma a helyzet magaslatán – mentegetőztem én is. Olyan furcsa helyzet volt. – Megsérült? – érdeklődtem. – Remélem, nem komoly.

Megpróbált felállni, de láttam, hogy nem igazán sikerül neki, ezért, hogy segítsek, megfogtam a karját, és felhúztam. Alig tudott pár lépést tenni, máris összecsuklott, éppen hogy elkaptam, mielőtt elvágódott volna.

– A francba! – szitkozódott, és láttam a pánikot az arcán.

– Jöjjön, üljön be az autóba, hadd segítsek! Megnézem a bokáját.

– Miért, orvos talán? – szaladt fel a szemöldöke.

– Nem, de… – kezdtem volna, de azonnal belém is fojtotta a szót.

– Ne haragudjon, nekem erre nincs időm. Mennem kell, így is hatalmas késésben vagyok. Oda kell érnem az óvodába a kisfiamért. Már biztos nagyon aggódik, hogy hol lehetek – idegeskedett.

– Akkor engedje meg, hogy elvigyem, és ha addig nem enyhül a fájdalom, megnézetjük egy orvossal.

– Nem, köszönöm, megoldom – mondta elszántan, és tovább próbálkozott, de ismét épphogy csak sikerült megakadályoznom az újabb hasra esést. A mellkasomhoz préselődve emelte rám hatalmas, döbbent mélykék szemeit. Egy pillanatra megállt számomra az idő. Beleveszve csodáltam a tekintetet, mely a másodperc töredéke alatt megbabonázott. Arra tértem magamhoz, hogy ellökött magától, de újra megtántorodott.

– Hopp-hopp – mondtam, és újra utánakaptam. – Kérem, nem haragudjon, nem tolakodni akarok, de hibásnak érzem magam a történtekért. Engedje meg nekem, hogy segítsek.

Tanácstalanul körülnézett, majd sóhajtott egy mélyet.

– Rendben, de csak mert tartok tőle, nem érnék oda időben a gyerekért.

Erősen bicegett, úgy segítettem be az autómba, és elindultunk a navigálásával az óvoda irányába. Nem sokkal később számomra ismeretlen környékre tévedtünk. Ez a szegénynegyed – hasított belém a felismerés.

Az összekuszálódott érzéseimen merengve jöttem rá, milyen udvariatlan voltam, hiszen be sem mutatkoztam a nagy zűrzavarban.

– A nevem Alexander Cross – pillantottam felé.

Összehúzott szemmel méregetett, majd a fejét hátravetve hangos hahotázásba kezdett. Ez most baromira meglepett.

– Ugye csak viccel? – szólalt meg, mikor már levegőhöz jutott a jókedvű kacagástól.

– Nem én. Miért, talán hallott már rólam? – bár ennek a gondolata nem igazán tett boldoggá.

Mosolyogva megrázta a fejét. A gondterheltség most tűnt el először az arcáról, mióta megismertem. Rendkívül szépnek, fiatalnak és bájosnak találtam ezt a nőt.

– Alexandra vagyok – közölte, és újra jóízű nevetésbe kezdett.

Nem tudtam, hogy csak hülyít, vagy tényleg így hívják. Komolyan, döbbenten meredtem rá.

– Ez a sors tréfája lehet, Mr. Cross, de legalább biztos lehet benne, hogy nem felejtem el a nevét – kuncogott tovább a fejét rázva.

– Mondja csak, tényleg így hívják? – gyanakodtam összehúzott szemekkel. Lehet, hogy csak szórakozik velem.

– Maga szerint? – kérdezte ártatlanul pislogva. Elég hosszan rajta felejtettem a tekintetem. A gyönyörű szeme, hullámos, hosszú barna haja, helyes arca kapta meg a figyelmem elsőre, de most jobban tanulmányoztam. A rózsaszín, telt ajka csókolnivalóan hívogató volt, egyszerűen nem bírtam megszakítani a szemkontaktust.

– Nem az útra kellene figyelnie? – vonta fel szépen ívelt szemöldökét.

Úgy éreztem magam abban a percben, mint aki egy másik bolygóról jött, egy másik dimenzióba kerültem. Felettébb furcsa érzés kerített a hatalmába.

– Itt lesz jobbra – kiáltott fel hirtelen egy épület felé bökve.

Mikor leparkoltam az óvodának titulált létesítmény előtt, igencsak meglepődtem. Elég lepukkantnak és elhagyatottnak tűnt az egész, bár ez a környék amúgy sem a város elit negyedei közé tartozott. Az épület inkább egy romhalmazra emlékeztetett, mint egy gyerekekkel teli közintézményre. Igyekeztem úrrá lenni a gyomorforgató érzésen, ami a hatalmába kerített. Jobban felmérve a helyet, az udvara is igen szegényesnek tűnt. Ha gyönyörű áldozatom nem mondta volna, hogy ez egy óvoda, soha rá nem jöttem volna. Miután kisegítettem a kocsiból és betámogattam, jött a következő sokk: még az eddigieknél is rosszabb látvány fogadott, a falak omladoztak, helyenként penészedtek, a bútorok elhasználtak és roskatagok voltak. A felszerelés szép szóval sem volt nevezhető kielégítőnek, minden olyan silánynak és megtépázottnak hatott. Az egész épület viharvert és elhanyagolt volt.

Mélyen megdöbbentem mindezt látva. Katasztrófa! Itt komolyan gyerekeket nevelnek? – hasított belém. Őszinte megrökönyödésem nem is igazán tudtam leplezni.

Lexie

„Álmodozás az élet megrontója…”

„Semmi nem érkezik idejében, semmit nem ad az élet akkor, amikor felkészültünk reá. Sokáig fáj ez a rendetlenség, ez a késés. Azt hisszük, játszik velünk valaki. De egy napon észrevesszük, hogy csodálatos rend és rendszer volt mindenben… Két ember nem találkozhat egy nappal sem előbb, csak amikor megértek e találkozásra…”

(Márai Sándor)

Az óvoda épületébe lépve láttam, ahogy az idegen férfi összehúzott szemekkel alaposan végigmért mindent. Nem tudtam nem észrevenni a fintort az arcán. Nagyon valószínű, hogy nem ehhez volt szokva, sőt szerintem sosem találkozott ennyire közelről a szegénységgel. A ruházata és az autója arról árulkodott, hogy igen jómódú, valószínű, nem kellett soha nélkülöznie, talán azt sem tudta, mit jelent fázni, éhezni. Egy pillanatra láttam a régi önmagam. Soha nem hittem volna én sem, hogy valaha megtapasztalom, milyen is ágrólszakadtnak lenni. Mert igen, ez voltam én: egy szűkölködő földönfutó. Már rég szembesültem ilyen világosan a helyzetemmel. A szegénységet egyetlen szám vagy tényező sem tudja jól kifejezni, mivel az sokkal inkább egy lelkiállapot, a körülmények és az egyén találkozásának eredménye, amire vagy mi, vagy a környezetünk süti rá a szegénység bélyegét. Sokáig én sem tudtam, mi is ez a jelenség, ma viszont én is ebben a nyomorban élem a hétköznapjaim. Mondják, hogy a pénz nem boldogít, de azért be kell ismerni, sokban hozzájárul az ahhoz vezető úthoz. A pénz engem azelőtt különösebben nem izgatott, mert volt, de jelen helyzetemben igencsak átláttam, mekkora idióta, aki azt állítja: a pénz nem boldogít.

Sajnos a saját bőrömön kellett megtapasztalnom, milyen is hirtelen a padlóra kerülni. Tisztában voltam ugyan vele, hogy a boldogság nem valami árucikk, és nem kapható a közértben… bár így belegondolva, milyen jó is lett volna, ha reggel bemehettem volna a boldogságboltba: „Jó napot kívánok, tizenöt deka boldogságot kérnék.”

Ez a fickó a drága zakójában, puccos kocsijával, finom parfümjével, előkelő modorával erősen felkavarta bennem az érzelmeket ennek a kielégítőnek sem nevezhető épületnek a közepében ácsorogva. Csendben sántikáltam, miközben azon méláztam, annak idején én is megtapasztaltam: a pénz által elérhetővé válnak olyan dolgok, amelyek jó érzést okoznak, sikeresebbé tehetnek, megnyílhatnak olyan ajtók, amelyek mások előtt örökre zárva maradnak. Ez a gondolat eléggé elkeserített, mert jelenleg az ajtónak azon a felén álltam, ahol még csak kulcs sem volt a zárban.

Ennek ellenére mégsem szegénynek, inkább kiszolgáltatottnak éreztem magam. Régen én sem gondoltam bele, mit is jelent szegénynek lenni, tele voltam előítéletekkel, hibás feltételezésekkel, és mára nem bírtam elviselni, ha valaki szánakozva nézett rám. Ebben a helyzetben mégsem az éhezés vagy a fázás volt a legrosszabb (mert úgyis mindig lesz valahogy), hanem az, hogy az embernek nincs beleszólása a saját sorsának irányításába. Nem marad más, mint megpróbálni lavírozni és megfelelni a mindennapos kihívásoknak, de csak titkon mertem remélni, hogy nem vagyok végleg bebetonozva ebbe a kilátástalan helyzetbe. Tenni és hinni akartam ez ellen, főleg a fiamért.

A gondolataim megszakadtak a folyosó végéhez érve, elengedtem a titokzatos gázolóm karját, és leguggoltam Aidenék szobájának ajtajában. Persze megint ő volt az utolsó, egyedül rajzolgatott egy asztalnál. A kisfiam, ahogy felfedezett, azonnal szaladni kezdett felém.

– Mami – kiáltotta, és vidáman sikongatva a nyakamba vetette magát. Mindennap ez a szertartás ismétlődött.

– Szia, kincsem. Milyen napod volt? – nyomtam egy hatalmas puszit az arcára. Boldogan beletúrtam szőke tincseibe, olyan megnyugtató volt egyetlen ölelése. Szinte el is felejtettem, milyen borzalmas napom volt.

– Jó – mosolygott a vigyori arcocskájával.

Felnézett a mellettem álló férfira, és megkérdezte.

– Ő ki? Találtál nekem végre apukát? – az öröme szívből jövő volt. Ez volt ugyanis újabban a mániája. Az óvodából hazafelé mindig azt kérdezte: mikor lesz már végre neki is apukája, mert rajta kívül mindenkinek van, csak neki nincs. Más gyerekekért legtöbbször a szülők egyszerre jöttek, és boldogan, családiasan hagyták el az óvodát, amíg én mindig az utolsó pillanatban estem be érte, nem kis lelkiismeret-furdalással.

– Bocsánat a kellemetlenségért. – Elvörösödve felnéztem a mellettem szobrozó férfira, és folytattam Aidennek a felvilágosítást. – Ő egy barátom, szívem. Segített nekem, mert megsérült a bokám – nem szerettem volna, ha megrémül, ez volt a legkézenfekvőbb megoldás.

– Helló – üdvözölte Alexet barátságosan –, neked is van gyereked?

– Nem, sajnos még nincs – felelte széles vigyorral a képén.

– Akkor nem akarsz az én apukám lenni? – Alex elkacagta magát, én pedig majd elsüllyedtem szégyenemben.

– Belevaló kis kölyök vagy, azt látom. Mit szólnál elsőre a barátsághoz?

– Vannak már barátaim – közölte sértődötten. – Én apukát szeretnék.

– Az lehet, de barátokból sosem elég – kacsintott Aidenre, amíg öltöztettem.

– Na jó – vonta meg a vállát kissé csalódottan.

– Ha gondolja, most már nyugodtan elmehet. Köszönöm a segítségét. Innen már elboldogulok – közöltem hátat fordítva, nem túl udvariasan.

– Ugye nem gondolja, hogy csak így itthagyom, mikor járni is alig tud? Ragaszkodom hozzá, hogy elvigyem egy orvoshoz.

– Nincs rá szükségem! – csattantam fel felháborodva.

Magam sem értettem a méltatlankodásomat, de az erős kontraszt kettőnk között valahogy azt sugallta, sajnál engem. Én pedig nem kértem senki szánakozásából.

– Sajnálom, de nem hagyhatom magára – vágott vissza. – Aiden, van kedved autókázni egyet? – fordult a gyerek felé, ezzel engem csúnyán hátba támadva. – Elvisszük a mamit egy doktor bácsihoz, hogy meggyógyítsa a lábát?

– Igeeen! – kiáltotta Aiden lelkesen.

Felugrottam, meg akartam perdülni, hogy szembe kerüljek ezzel a tolakodó férfival, de abban a pillanatban felszisszentem az éles fájdalomtól, ami belém hasított. Éreztem, hogy bedagadt a bokám, és irtóra sajgott, égett, és nem tudtam ránehezedni. Összeszorított fogakkal tettem pár lépést, amikor szemét forgatva Alex mellém lépett, és az engedélyem nélkül felkapott a karjaiba, majd megindult velem a kijárat felé. El akartam süllyedni szégyenemben, régen kerültem már ilyen kiszolgáltatott helyzetbe, de Aiden vigyorogva, kacarászva lépegetett mellettünk. Nagyon tetszett neki a szituáció.

– Erre, komolyan mondom, hogy nincs semmi szükség. Kérem, tegyen le! Ez olyan megalázó – nyögtem fel az engem mustráló tekintetek kereszttüzében.

Megtorpant, és mélyen egymás szemébe néztünk. Biztos vagyok benne, hogy tátott szájjal meredtem rá, mert olyan karamellszínűnek tűnt a tekintete az ablakon beszűrődő fénytől, hogy az ember el tudott veszni benne. A legínycsiklandóbb reggeli tejeskávé jutott róla az eszembe. Pechemre odavoltam a kávéért. Teljesen elbűvölt. Már akkor feltűnt, milyen helyes ez a pasi, amikor rémült tekintettel kiszállt az autójából, hogy felsegítsen a földről. Szőkésbarna haja, izmos, férfias felépítése csak még tökéletesebbé tette az összképet. Elpirulva sütöttem le a szemem.

Az ilyen pasi minden bizonnyal észre sem vett volna az utcán egy olyan nőt, mint én, ha én, hülye, figyelmetlenül ki nem futok elé az úttestre. Amúgy is katasztrofális napom volt, és még egy nagymenő szépfiú szélvédőjére is sikerült felkenődnöm. Most meg, mint valami tehetetlen, szerencsétlen megmentésre váró mesebeli hercegnő, a karjaiban cipeltetem magam. Tiszta gáz! Nagyon ciki – mérgelődtem magamban.

– Ne legyen már ilyen önérzetes, fáj a lába, rá sem tud állni. Ez bizonyos értelemben az én hibám is, kötelességem segíteni. Igazam van, fiatalember? – kacsintott Aidenre.

A kisfiam bólogatott, és úgy nézett rá, mint valami félistenre. Tetszett neki az ismeretlen lovagiassága. Nem sűrűn látott pozitív férfipéldát maga előtt. Alex olyan könnyedséggel vitt el a kocsijáig, mintha nem is lett volna súlyom. Akaratlanul is belekapaszkodtam a karjaiba, a fehér inge alatt éreztem a kidolgozott felsőteste izmait, nagyot kellett nyelnem a tenyerem alatt feszülő bicepsze hatására. Ez a férfi tényleg nem az én súlycsoportom volt, az ilyenekről én még csak álmodozni sem mertem. Pofátlanul hibátlan volt. Ettől a felismeréstől csak még inkább elkeseredtem, mert tudatosult bennem, hogy bár eddig azt hittem, hogy már nem süllyedhetek ennél mélyebbre, valójában csak most láttam, hogy ez még nem a legalja. A legborzasztóbb a tudat volt, hogy nincs se lépcső, se út, de még egy nyavalyás kötélhágcsó sem, ami felfelé vezetne.

Mikor Aiden meglátta az autóját, ugrándozva kérdezte:

– Ezzel megyünk? – hitetlenkedett, mint akinél ma van karácsony.

– Igen, kis barátom, ezzel – közben besegített hátra, és Aident is beültette mellém. Megkerülte az autót, és ő is behuppant a vezetőülésbe.

– Nagyon szép BMW-d van. Az oviban én is mindig azt játszom, hogy ilyenem van. Nekem is ilyen lesz, ha nagy leszek. Ugye, mami? – ábrándozott a gyerek.

– Minden bizonnyal – suttogtam, de a keserűséget nem tudtam eltitkolni, amit éreztem. Egyszer majd szembesülnie kell azzal, hogy neki nem hogy ilyen autója nem lesz, de talán semmilyen sem. Alex valószínűleg észrevette a szomorúságot a szememben, mert megkérdezte Aident:

– Van kedved egyszer eljönni velem vezetni?

Felkaptam a fejem, és mérgesen néztem rá a visszapillantó tükörben.

– Ne ígérjen neki olyat, amit nem tart be! – pirítottam rá. – Attól, mert gyerek, még nem hülye! – háborodtam fel.

– Nem szokásom légből kapott ígéreteket tenni, vagy megszegni az adott szavam – egy pillanatig csak néztük egymást, majd fújtam egyet, és inkább kibámultam az ablakon.

– Na persze – tettem hozzá az orrom alatt morogva.

Mikor újra a tekintetével találkoztam, sértettséget véltem felfedezni benne, de magasról tettem rá. Két nap múlva már arra sem fog emlékezni, hogy létezem.

– Komolyan beszéltem – pillantott újra felém szigorú tekintettel.

– Mr. Cross, a gyereket megszédítheti, de engem nem. Nem vagyok naiv. Azt hiszi, nem tudom, hogy amint kiderül, hogy tényleg nincs semmi bajom, elmegy, és a következő percben már emlékezni sem fog ránk? – ez kicsit sértődöttebbre sikerült, mint szerettem volna.

– Mrs. O’Brien, lehet, hogy nem hisz nekem, de én tényleg nem szegem meg az adott szavam, legyen szó egy négyéves gyerekről vagy egy tárgyalópartneremről – kezdte a duzzogást. Épp megszólaltam volna, amikor Aiden kissé önérzetesen kijavította Alexet.

– Ötéves vagyok, nem négy. Az anyukám pedig Miss O’Brien, mindenki így hívja – láttam a visszapillantóban, ahogy felszalad a szemöldöke, majd széles mosolyra húzódik a szája, ahogy rám pillant. A tekintete olyan volt, mint a ragadozónak, mielőtt lecsapna az áldozatára. Na, azt felejtse el! – akartam hangosan hozzátenni, de inkább nem firtatva a dolgot, meg sem szólaltam. Nem volt kedvem vitatkozni, főleg mert tudtam, még pár perc, és utána se híre, se hamva. Nem volt értelme.

Amikor megálltunk, azonnal észrevettem, hogy nem a körzetes rendelőbe vitt, hanem valami puccos klinikára.

– Na nem! – kiáltottam fel rémülten. – Azt felejtse el, hogy én ide bemenjek.

– Miért? – értetlenkedett.

– Mert nekem erre nincs pénzem, Mr. Cross – szinte üvöltöttem.

– Nem is kell, hogy legyen, ezt természetesen én intézem.

Elszakadt nálam a cérna. Mit gondol rólam ez a pasas? Villogtatni akarja előttem a dollárjait? Elmehet vele a pokolba! Mérgemben kivágódtam az autóból, de ahogy az várható volt, azonnal hasra estem az apró kavicsos parkolóban. A lábaim elárultak, továbbra sem bírtak el, feljajdultam, mert újra belehasított az éles fájdalom. Alex kipattant a kocsiból, és azonnal felkapott.

– Megőrült? Mit csinál? – szúrós tekintetét az enyémbe fúrva újra a bűvkörébe kerültem.

– Tegyen le! – mérgelődtem tovább. – Tudok járni. Eresszen el! – sziszegtem, de a szigorú pillantásától a torkomra forrt a szó.

– Mondja, milyen példát mutat maga a fiának? Úgy viselkedik, mint egy hisztis óvodás – bosszankodott azzal a jóképű ábrázatával.

Tátott szájjal pislogtam, mert lelkem mélyén tudtam, hogy igaza van, mégis úgy éreztem, bár nem tudnám megmagyarázni, miért, hogy meg kell védenem magam ettől a férfitól. A pillantás, ahogy az előbb vizslatott, csak megerősítette bennem ezt a megérzést. A belsőm riadót fújt: Veszélyes! – csak ezt harsogta minduntalan. Karba tett kézzel morcosan viseltem, ahogy végigcipelt a folyosón, teljesen megsemmisítve a még megmaradt büszkeségemet is.

Természetesen magánklinika lévén, várakozás nélkül azonnal fogadtak bennünket. Elég volt a recepción kimondania a varázsszót: „Alexander Cross vagyok!” – rögtön betereltek minket egy vizsgálóba. Na persze! Biztos valami beképzelt, befolyásos figura – fújtattam magamban a szemeim forgatva. Miután az orvosok gondjaira bízott, megszólalt.

– Odébb viszem Aident, nem akarom, hogy megijedjen – javasolta előzékenyen.

Elterelte a gyerek figyelmét, amíg az orvosok velem foglalatoskodtak, számomra is meglepő módon remekül megtalálta vele a közös hangot, jól kijöttek egymással. Nem hittem volna, hogy egy ilyen alak le tud vagy inkább le akar alacsonyodni egy kisgyerek szintjére. Ekkor ébredtem rá, hát persze! Hogy lehettem én ilyen ostoba eddig, hogy nem jöttem rá, hogy egy ilyen pasi nem lehet szingli. Valószínű, hogy várja otthon a családja: a felesége és a gyereke.

Elmélázásom közepette megállapították az agyonfizetett dokik a már óriásira dagadt és belilult bokámról, hogy nagy szerencsémre nem tört el, de csúnyán kificamodott, és beletelik majd pár napba, mire lelohad a duzzanat és újra lábra tudok állni. Más sem hiányzott nekem. Annyi munkám volt, hogy ki sem láttam belőle. Most mi lesz? Muszáj dolgoznom, nem kockáztathatom, hogy kirúgjanak – ez kattogott a fejemben, mikor Alex lépett mellém aggodalmas arccal.

– Jól van? Olyan sápadt lett hirtelen. Hozzak egy kis vizet? – ajánlotta fel azonnal.

– Igen, azt megköszönöm – nyekeregtem, mert eszem ágában sem volt beavatni a gondjaimba.

Később, újra a kocsiban ülve, a tőlem nem megszokott módon, nem bírtam a kíváncsiságommal.

– Mondja, magát nem várja már otthon a neje, hogy így ráér fuvarozgatni minket?

Az arcán mély döbbenetet véltem felfedezni, felszaladt a szemöldöke, egészen a homloka közepéig, majd hangos kacagásban tört ki.

– Nem tudom, miből szűrte le, hogy házas vagyok, de ki kell ábrándítsam, szó sincs ilyesmiről. Egyelőre se feleségem, se gyerekem.

Ha eddig nem mutattam volna magam buta libának, most minden bizonnyal sikerült. Miért is kellett nekem a dolgaiban vájkálni. Semmi közöm hozzá! Igyekeztem is többet nem megszólalni.

Miután gondosan hazaszállított bennünket, elbúcsúzott. A kezembe nyomta ugyan a névjegykártyáját, hogy ha bármire szükségünk lenne, szóljak, de szól neki a fene! Ahogy eddig is, úgy ezek után is remekül elleszünk majd nélküle. Alig vártam a pillanatot, mikor végre elmegy, és soha többé nem látom majd ezt a férfit. Nem volt semmi szükségem a bonyodalmakra.

Alex

A tanács rossz ajándék,
mert megfogadva rosszul is elsülhet

„Amikor magunkba fordulva a lelkünk mélyére nézünk, nem mindig azokat a válaszokat találjuk, amelyekre számítunk.”

Szombat volt, és a hónap utolsó hétvégéje, így ezen a napon, mint általában mindig – hacsak nem jött közbe valami –, Matt-tel mászni mentünk a közeli sziklás vidékre. Én csak úgy hívtam ezeket a napokat enyhe iróniával: „láthatási napok”. Amy azonban nem igazán bírta a poénjaimat, szúrós tekintettel jutalmazta a szerintem igenis jópofa beszólásom.

Szerettem ezt a régóta űzött kikapcsolódást Matt-tel, mert a folyamatos erőpróbáktól és kihívásoktól kiürült az agyam. Megfeledkezhettem kicsit az engem nyomasztó gondokról, emellett a legjobb barátommal tölthettem ezt a minőségi időt. Ez a nap azonban valahogy más volt. Elég keserédes volt a szám íze. Még mindig azon a tegnapi lányon járt az eszem, valahogy az volt az érzésem, hogy ő nem az a szokványos kis csaj, akikkel találkozgatni szoktam. Hihetetlennek tűnt, hogy az alatt a rövid idő alatt, amit együtt töltöttünk, betekintést nyertem a szeszélyes, meglepetésekkel teli jellemvonásaiba. Volt ott rémület, döbbenet, kétségbeesés, szégyen, düh. Maga volt az időzített bomba, ami ha nem vigyázol, fel is robban a kezedben. Mégis volt valami a szemében, amit nem tudtam elfeledni: a keserűség és a tehetetlenség miatti harag. Nem kellett lángésznek lennem ahhoz, hogy tudjam, milyen nehéz sorsa lehet. A környék és a körülmények egyértelműen nem egy kisgyermek nevelésére alkalmasak.

Olyan fiatal még, foglalkoztatott a gondolat, hogy lett belőle ilyen hamar anya, így ráállítottam az egyik emberemet, hogy nézzen utána egy kicsit. Tudom, nem szép dolog tőlem mások magánügyeiben vájkálni, de a lelkiismeretemet nyugtatva arra koncentráltam, hogy tényleg a jóindulat vezérelt.

A bérlakás, ahol kitettem őket tegnap, a legrosszabb környéken volt, minden csupa mocsok és bűz. Olyan furcsa érzés fogott el: undorodtam tőle. Az épület maga volt az életveszély. Kopár, omladozó falak, lehullott vakolat, golyó ütötte nyomok a falon. A körfolyosón elfogott a hányinger, hirtelen az volt az érzésem: ez nem lehet a valóság, valószínűleg csak álmodom. Láttam, ahogy a fura alakok kukucskáltak ki az ajtókon, nem a legbiztonságosabb hely volt ez egy egyedülálló anya és gyermeke számára. A sok rohadó lépcsőfokkal a talpam alatt, úgy éreztem magam, mintha valami túlélőtáborban lennék. A lakásba érve sem volt jobb a helyzet. Körbekémlelve, a falakról foszladozott a tapéta, sarkaiban penész telepedett meg, a padló elkorhadt, hullott a vakolat, átázott a plafon. Még most is kiráz a hideg az emlékétől. Mindezek ellenére azonban rendezett és a körülményekhez képest tiszta. A búcsúzást követően minden erőmet beleadva menekültem ki az épületből, míg meg nem leltem a kijáratot. Megkönnyebbülve csaptam ki a nagy zöld ajtót, hogy kiszabadulhassak, és mélyet szippanthassak a friss levegőből. Sajnos nem tudtam eltitkolni az iszonyom, és tátott szájjal, elképedve néztem körül, míg a lány gyönyörű kék szemeivel engem fürkészett. Vajon hogy válhatott ez a lány a körülmények áldozatává? Mert hogy áldozat volt, arról kétségem sem volt. Ez a gondolat foglalkoztatott szüntelen. Mindent tudni akartam róla.

Ekkor Matt mellém lépve megbökött.

– Hahó, öreg, hol jársz? – élcelődött vigyorogva. Persze neki könnyű.

– Bocs, nem figyeltem.

– Hol jártál? Nagyon el voltál merülve. Gondjaid vannak talán? Olyan gyanús vagy te nekem…

– Nem, csak… – nagyot sóhajtottam, és rájöttem, hogy muszáj erről beszélnem valakivel. – Megismertem egy lányt – csaptam a közepébe.

– Ez nálad nem igazán nagy újság, te mindennap megismersz egy új nőt. Melyik bárban akadtál rá? – rántotta meg a vállát.

– A szélvédőmnek csapódott tegnap délután. Elgázoltam.

– Jézus! Nem is mesélted – rökönyödött meg.

– Ja. A kerti partiról hazafele.

– És lett valami komolyabb baja? – érdeklődött.

– Csak a bokája sérült meg, szerencsére.

– És mitől olyan nagy szám ez a lány, hogy nem tudod kiverni a fejedből? – kérdezte, miközben a kötelét igazgatta.

– Nem tudom, de egyfolytában csak rá gondolok. Ami a legfurább, hogy végig olyan különös érzésem volt, mintha már ismerném.

– Lehet, hogy ismered is – kacagott. – Ahány nő járt az elmúlt években az ágyadban, te sem jegyezheted meg mindet – ugratott.

– Ha-ha-ha, marha nagyon tréfás! De most viccen kívül, egy ilyen nőre biztos, hogy emlékeznék. Nem az a fajta, akit csak úgy megdönt az ember – mély levegőt vettem.

Matt döbbenten állt meg egy pillanatra, majd hangos röhögésben tört ki.

– Mi van? Mi ilyen humoros? – kérdeztem felháborodva.

– Hát csak az jutott eszembe, hogy mikor én utoljára ezt mondtam és így sóhajtoztam, az oltár előtt találtam magam. Csak elképzeltelek férjként, és hát… – kuncogott tovább.

– Nem is akarom hallani. Most miért mondod ezt? Azt hiszed, én nem vágyom arra a nyugalomra és békességre, ami már két éve körülölel téged, hogy egy nő, akiért megveszel és viszontszeret, ott vár rád minden egyes nap, a karjaidba veti magát, mikor hazaérsz?

– Alex, te beteg vagy? Mióta vagy te ilyen szentimentális? Most tényleg egy komoly kapcsolatról beszélsz itt nekem? – látványosan a homlokom után nyúlt, mintha a lázamat akarná megnézni, de sértődötten félresepertem a kezét.

– Miért, éppen itt az ideje, nem?

– Alex, te egy megrögzött agglegény vagy, nem változik meg az ember csak úgy egyik napról a másikra.

– Az meg sem fordult a fejedben, hogy talán eddig nem is voltam igazán önmagam? Egyáltalán nem tett boldoggá ez az élet. Most pedig úgy érzem, nem találom a helyem. Hiányzik valami – vallottam be őszintén a legjobb barátomnak.

– Én ezt már régen láttam, csak te nem hittél nekem. Az lesz itt a legnagyobb gond, pajti, hogy ez a lány nem tűnik a szokványos kategóriának. Ez nem fekszik majd csak úgy be az ágyadba, ennek udvarolni kell és a kedvében járni. Nem okozhatsz neki fájdalmat, mert nem lesz több esélyed. Mi lesz, ha nem fog hasra esni a sármodtól? Ide több kell majd! A kérdés csak az, hogy te képes vagy-e többet nyújtani?

– Örülök, hogy ilyen bölcs vagy, ha más bajait kell megoldanod. Most miért vagy ilyen? Úgy beszélsz rólam, mintha egy tahó lennék…

– Mert ez az igazság… a nőkkel tényleg az is vagy.

Bántott, amiket mondott, mert nekem ebből az jött le, hogy a saját barátom nem hisz abban, hogy nekem normális életem lehetne. Tényleg ennyire gáz lennék? Ekkor újra megszólalt.

– És hogy hívják ezt a különleges lányt? – kérdezte fülig érő vigyorral.

– Alexandra. Alexandra O’Brien – nyögtem ki, bár sejtettem, mi lesz a reakciója.

Hátravetett fejjel röhögött jóízűen.

– Hát, haver, ha eddig el is hittem volna a sztoridat, most biztos egyértelmű lenne, hogy ugratsz engem. Alex és Alexa. Ez jó! Mekkora volt az esélye, hogy egy Alexandra nevű nőbe zúgsz bele? – annyira nevetett, hogy meg is sértődtem a gúnyolódásán.

– Esküszöm, hogy minden szó igaz – csaptam oldalba.

Látta a mogorva képemet, és megszólalt.

– Na jó, tudod mit, ez annyira hihetetlen, hogy már elhiszem, ilyet még te sem találhatsz ki. De hadd adjak neked egy jó tanácsot, öreg: addig ne kezdj senkivel komoly kapcsolatot, amíg le nem zártad a Jess-szel történteket, mert mindig kísérteni fog. Saját tapasztalatból mondom.

– Ezer éve volt már, rég túl vagyok rajta – lódítottam, pedig nagyon is bennem volt még az a tüske, és nem tudtam, elmúlik-e valaha az a fájdalom, kiábrándulás, amit ő okozott. Ezt a sebet nem tudtam még évek múltán sem begyógyítani. Ott tátongott, és csak vérzett, sajgott minden egyes nap.

– Az a nő egy számító kis ribanc volt – tettem hozzá keserűen.

– És már nem gondolod azt, hogy minden nő az? – szegezte nekem a kulcskérdést.

Nem válaszoltam azonnal. Lelkem mélyén tudtam persze, hogy nem, de egyikben sem bírtam azóta megbízni. Az emberi kapcsolatainkat sok minden meghatározhatja, a szeretet, a tisztelet, és ami a legfontosabb, a bizalom. Ez elég nyilvánvaló volt a normális kapcsolatokat feltérképezve. A bizalom a téglák közti habarcs, ami összetartja a szerelmeseket, és ha ez megvan, minden más gyerekjátéknak tűnik, ez olyan törvényszerűség, mint hogy a nap keleten kel és nyugaton nyugszik. E nélkül a bizalom nélkül nem tud működni egy kapcsolat sem, mert az a fél, aki elvesztette a hitét, folyamatosan csak szenved. Ez esetben ez voltam én. Az a nő elvett tőlem mindent, a büszkeségem, az önbecsülésem, a hitem, és ami a legrosszabb, a reményem.

– Amy sem az, nem igaz? – feleltem, kitérve a válasz elől. – Talán akad még egy nő ezen a földön, aki képes lesz engem is önmagamért szeretni.

– Hát, öregem, azt a csajt is sajnálom, aki beléd zúg. Nem lesz könnyű dolga.

– Na jó, áruld el, mi a fene bajod van neked velem! – háborodtam fel.

– Csak az, Alex, hogy onnantól, hogy megkapsz egy nőt, elveszted iránta az érdeklődésed, így nem hagysz magadnak időt arra, hogy igazán megismerd és beleszeress. Ez egyfajta védelmi mechanizmus nálad, így gátolod meg, hogy bárki is közel kerüljön hozzád és újra csalódj. Egy védelmi falat emeltél, és nem nyitod ki a kapukat. Ne nézz így rám! – folytatta, mikor meglátta hitetlenkedő pillantásom. – Tudom, miről beszélek. Én is ezt csináltam, és hidd el, tudom, milyen nehéz változtatni ezen…

Elgondolkodtam azon, amit mondott, de aztán hirtelen eszembe jutott valami. Felkaptam a fejem, és megszólaltam:

– Rendben. Akkor itt és most megfogadom neked, hogy ha a csaj szóba áll velem, akkor legalább három hónapig nem nyúlok hozzá.

Matt megtorpant, majd a térdét verdesve röhögött.

– Ugye tudod, hogy most milyen szemét vagy?! – mutattam rá.

– Bocs, de ilyen jót nem nevettem már nagyon régen. Még hogy te? Kibírod, hogy három teljes hónapig ne érj hozzá? – folytatta a hahotázást. – Na, erre fogadni is hajlandó vagyok.

A kezét nyújtotta.

– Rendben – csaptam bele a tenyerébe gondolkodás nélkül, megpecsételve ezzel az ígéretemet. Már csak azért is be fogom neki és magamnak bizonyítani, hogy nem vagyok selejtes! Össze fogom szedni magam!

– Ti jöttök, fiúk – kiáltott nekünk az egyik srác. Felálltam, és megindultam a sziklafal felé, mikor Matt elgondolkodó hangját hallottam magam mögött.

– Hát azt majd meglátjuk, haver.

A kiruccanásunk után alig vártam, hogy visszaérjek a lakásomba. Vártam a híreket Lexie-ről – magamban csak így becéztem őt. Ahogy arra számítottam, ott hevert az asztalomon az aktája a dolgozószobámban. Úgy csaptam le rá, mint a keselyű a zsákmányára. Sosem voltam híres a türelmemről, ezért is értettem Matt barátom kétkedését a fogadásunkat illetően.

Fellapozva a dossziét azonban nem olyan dolgokat találtam, amikre számítottam. Mire végigfutottam, megfagyott bennem a vér. Az arcom a kezembe temetve bámultam az aktában lévő fényképét. Ez a lány valószínűleg megjárta a poklot, és ott is ragadt. Mit akarok én tőle? Tetézni a bajait? De nyilvánvaló volt, hogy ezek után végképp nem tudom majd kiverni a fejemből. Fel-alá járkáltam a lakásban, képtelen voltam lenyugtatni az idegeimet. Az a gondolat fészkelte magát a fejembe, hogy látnom kell őt, mert különben megbolondulok. De miért? Nem is ismerem. Miért kellett nekem más dolgába beleütni az orrom? Ha másvalaki csinálná ezt velem, biztos beverném a képét. Lelkiismeret-furdalásom lett, de akkor is elhatároztam, hogy segítek rajta valahogy…

Kedves Olvasóm!

Mindenekelőtt szeretném megköszönni, hogy elolvastad a könyvemet. Üdvözöllek Anne L. Green világában.

Hogy ki vagyok én? Nappal egy hétköznapi, átlagos ember: nő; feleség, anya… De éjszakánként, amikor magával ragad a betűk birodalma, íróvá válok, akinek a célja, hogy téged, kedves olvasóm, egy különleges utazásra repítselek.

Mindig is imádtam a könyveket. Szeretem az írók által teremtett és a fantáziám által életre keltett világot átélni, megélni, de legmerészebb álmaimban sem hittem, hogy egy napon majd a saját magam által írt könyvet tarthatom a kezemben.

Hogy kinek ajánlom az írásaimat? Mindazoknak, akik szeretik a modern romantikus történeteket, a szenvedélyt, a váratlan fordulatokkal spékelt akciókat. A célom nem több, mint hogy szórakozást, örömöt és egy kis kikapcsolódást nyújtsak – akár csak egy rövid időre is – a hétköznapok monotonitásában.

2015 tavaszán jelent meg az első könyvem az Álomgyár Kiadó gondozásában A remény hajnala címmel, amelyet ősszel követett A sötétség fogságában. Remélem, az első regényeim után ez is elnyeri majd sokak tetszését, és sikerül önfeledt, felhőtlen perceket nyújtanom.

Nagyon fontos számomra a te visszajelzésed, kedves olvasóm. Ha a történeteim csak egy percre is magukkal ragadnak, kikapcsolnak, akkor tudom, érdemes volt írnom. Szeretném megismerni a véleményedet, éppen ezért várom, hogy megoszd velem a Facebook-oldalamon, ahol akár további ALG-történetekkel is találkozhatsz.

A könyv mágikus eszköz. Az író a bűvész, a toll pedig a varázspálca. A jó „bűvész” magán tudja tartani a figyelmet, és az olvasó reméli, hogy még sokáig a bűvkörében maradhat.

A 2012-ben alapított Álomgyár Kiadó ezeket a bűvészeket keresi. Azokat, akik fantáziájukkal olyan helyekre merészkednek, ahová mások nem képesek. Akik le merik írni, amit a többiek nem, és ezt világgá is akarják kürtölni.

Az Álomgyár írókat keres, nekik segít írásaik könyvvé formálásában, kiadásában, terjesztésében.

Bárki jelentkezhet kéziratával, és együtt megtaláljuk az utat, amely a könyvespolcokhoz vezet!

konyvetirok@alomgyar.com