Douglas Preston

BECSAPÓDÁS

Douglas Preston

BECSAPÓDÁS

A mű eredeti címe

Impact

Copyright © 2009 by Splendide Mendax, Inc.

Published by arrangement with Tom Doherty Associates, LLC.

All rights reserved.

Hungarian translation © Seregi Márton

© General Press Könyvkiadó, 2016

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

SEREGI MÁRTON

A khmer és thai szavak átírását

MÁRTONFI ATTILA

ellenőrizte

A borítót

KENYÓ ILDIKÓ

tervezte

ISBN 978 963 643 884 5

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 299 1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Tony és Petra O’Briennek, Kierának,

Liamnek és Brennának

Köszönetnyilvánítás

A szerző mélységes hálával tartozik Lincoln Childnak, Eric Simonoffnak, Bob Gleasonnak, Tom Dohertynek, Matthew Snydernek, Bobby Rotenbergnek, Claudia Rülkének, Jon Couchnak, Selene Prestonnak és Isaac Prestonnak értékes segítségükért.

ELSŐ RÉSZ

1. fejezet

Április

Az volt a terv, hogy beoson az oldalsó ajtón, és felviszi a lépcsőn a dobozt, anélkül hogy zajt csapna. A ház kétszáz éves volt, így nemigen lehetett egyetlen lépést sem megtenni benne nyikorgás és zörgés nélkül. Abbey Straw körültekintően bezárta maga mögött az ajtót, és lábujjhegyen elindult a lépcső irányába a szőnyeggel borított folyosón. Hallotta, hogy az apja motoszkál a konyhában, a rádióban halkan szólt a Red Sox-meccs.

Karját a doboz köré fonva a lábát az első lépcsőfokra helyezte, majd óvatosan teljes testsúlyával ránehezedett, aztán jöhetett a következő, és az azt követő lépcső. A negyediket kihagyta – annak olyan hangja volt, mint egy sikítószellemnek –, rálépett az ötödikre, a hatodikra, a hetedikre... és mikor már azt hitte, sikerült belopakodnia a saját otthonába, a soron következő lépcsőfok akkorát reccsent, mint egy pisztolylövés, ráadásul az éles hangot  egy  hosszú, elhaló nyögés követte.

A francba!

– Mi van a dobozban, Abbey?

Apja a konyhaajtóban állt, narancssárga gumicsizmában, dízelolajtól és rákcsalitól mocskos, kockás ingben. Összeráncolta a szemöldökét széltől cserzett arcán.

– Egy teleszkóp.

– Egy teleszkóp? Mennyibe került?

– A saját pénzemen vettem.

– Nagyszerű – mondta a férfi érdes hangon. – Ha nem akarsz visszamenni az egyetemre, és pincérnő akarsz maradni egész életedben, akkor verd csak el a fizetésedet távcsövekre.

– És mi van, ha csillagász akarok lenni?

– Van róla fogalmad, mennyibe került a taníttatásod?

A lány sarkon fordult, és elindult felfelé a lépcsőn.

– Csak úgy ötször szoktad felemlegetni egy nap.

– Mikor szeded már össze magad végre?

A lány becsapta az ajtót maga mögött, és egy kis ideig zihálva állt aprócska hálószobájában. Egyik kezével félresöpörte az ágytakarón tanyázó plüssállatokat, letette a teleszkópot, majd letelepedett mellé.

Miért kellett épp fehér embereknek adoptálniuk őt, akik ráadásul Maine-ben éltek, az Egyesült Államok lehető legfehérebb államában, egy olyan városban, ahol mindenki fehér? Nem volt egy fekete befektetési vállalkozó valahol, aki gyereket akart volna magának? „És te honnan való vagy?” – kérdezték az emberek, mintha épp most érkezett volna Harlemből vagy Kenyából.

Megfordult az ágyon, miközben le sem vette a szemét a dobozról. Kicsúsztatta telefonját a tokjából, és tárcsázott.

– Jackie? – suttogta. – Találkozzunk a mólónál kilenckor. Van egy meglepim.

Negyedóra múlva Abbey kinyitotta a szobája ajtaját, és a teleszkópot szorongatva hallgatózott. Apja a konyhában tett-vett, az edényeket mosogatta, amelyeket neki kellett volna elmosogatnia még reggel. A meccs még mindig ment, az apja felhangosította a készüléket. Dave Goucher rikácsolása harsogott az ócska rádióból. Apja fel-felhangzó káromkodásaiból arra következtetett, hogy a Sox a Yankees ellen játszhat. Ez jó hír, ilyenkor nem figyel másra. Abbey leosont a lépcsőn, óvatosan lépdelve, hogy elejét vegye az öreg fenyőlépcsők további nyikorgásának, elsuhant a konyhaajtó előtt, és egy pillanattal később már az utcán találta magát.

Az állványt a vállán egyensúlyozva elrobogott az Anchor Inn mellett a móló irányába. A kikötő nyugodt volt, akár egy pocsolya, a fekete víztömeg egészen a Louds Island elmosódott körvonaláig húzódott, a dagályban fehér hajók ringtak, mint megannyi kísértet. A csatornát jelölő bója a kikötő keskeny szájánál folyamatosan adta a fényjelzéseit, az éjszakai égbolt foszforeszkálva örvénylett a lány felett.

Abbey átvágott a parkolón, elhaladt a rákászszövetkezet mellett, majd fellépett a mólóra. A dokk végén egymás hegyére-hátára hányt régi homárcsapdák felől a heringcsali és a tengeri hínár erőteljes szaga szállt felé a párás légben. Az étterem még nem nyitott ki a nyári szezonra, az asztalok felfordítva sorakoztak egymás mellett egy fémkerethez láncolva. Hátrafordulva láthatta a dombon elterülő város fényeit, valamint a metodista templom Tejút felé törő tornyát.

– Szia! – Jackie kilépett az árnyékból, dzsointjának vörös fénye imbolygott a sötétben. – Az mi?

– Egy teleszkóp. – Abbey elkérte a füves cigit, és hatalmasat szívott belőle. Az felsercegett, és Abbey visszaadta a barátnőjének, miután kifújta a füstöt.

– Egy teleszkóp? – kérdezett vissza Jackie. – Minek?

– Mi mást lehetne még itt csinálni, mint a csillagokat bámulni?

– Mennyibe került? – morogta Jackie.

– Hétszáz dollár volt. Az eBayen vettem, ez egy százötven milliméteres Cassegrain, automata követővel, kamerával meg mindennel, a Celestron gyártotta.

Mély füttyentés hallatszott.

– Nem akármilyen borravalókat kaphatsz a Landingben.

– Imádnak ott. Szerintem öltáncért se adnának többet.

Jackie felröhögött, és a füsttel küzdve, köhögve visszaadta a füvet Abbey-nek, aki egy újabb hatalmas slukkot szívott belőle.

– Randyt kiengedték a börtönből – mondta Jackie kissé halkabban.

– Felőlem akár egy bóján ülve pöröghet ítéletnapig.

Jackie halkan kuncogott.

– Micsoda este – jegyezte meg Abbey, ahogy a végtelen, csillagos égboltra tekintett. – Készítsünk pár képet!

– A sötétben?

Abbey Jackie-re pillantott, remélve, hogy a barátnője csak viccelt, de a lány egészen komolynak tűnt. Abbey-t egy pillanatra elöntötte az együttérzés szeretetre méltó, butácska barátnője iránt.

– Ha hiszed, ha nem – kezdte Abbey –, a teleszkóp sötétben jobban működik.

– Igaz. Hülyeség volt – felelte Jackie a fejére ütve. – Halló?!

A móló végéhez mentek, ahol Abbey gondosan kitámasztotta az állványt a pallókon, hogy a szerkezet stabilan álljon. Az Orion alacsonyan járt az égen, ezért a távcsövet annak irányába fordította. A teleszkóphoz tartozó számítógépes csillagkereső segítségével egy előzetesen betáplált koordinátát ütött be. Csigakerekek mozgásának zajától kísérve a teleszkóp irányba állt, egy, az Orion kardjának alján elhelyezkedő pontra fókuszálva.

– Mit nézünk meg?

– Az Androméda-galaxist.

Abbey belenézett a lencsébe, és a galaxis hirtelen megjelent előtte. Ötszázmilliárd csillag fénylő örvénye tárult elé. A torka összeszorult a gondolatra, hogy mennyire hatalmas ez a galaxis, és hogy ő milyen parányi hozzá képest.

– Hadd lássam! – mondta Jackie, hátradobva hosszú, kócos haját.

Abbey hátralépett, és némán átengedte neki a lencsét. Jackie belenézett a távcsőbe.

– Milyen messze van?

– Kettő és egynegyed millió fényév.

Jackie egy darabig csendben bámult, majd felegyenesedett.

– Gondolod, hogy lehet ott élet?

– Persze.

Abbey állított a teleszkópon. Nagylátószögre váltott, ezzel megnövelte a betekintett terület nagyságát, így az egész Orion kardját látni lehetett. Az Androméda egy aprócska gombolyaggá zsugorodott. Megnyomta a távkioldó gombját, és hallotta, ahogy a zár kinyílik. Egy húsz percen át tartó exponálást tervezett.

Lágy szellő érkezett az óceán felől, a közelben álló halászhajó kötélzete felnyögött, majd az összes hajó egyetlen hatalmas hullámként ringani kezdett. Bár teljes nyugalom uralkodott a vidéken, az egész olyan érzést keltett, mintha a vihar előszele lenne. Egy láthatatlan búvármadár hangja szólalt meg valahol a vízen, egy másik válaszolt rá még távolabbról.

– Itt az ideje a következő ciginek – jelentette ki Jackie, majd megsodort egy füves cigit, megnyalta, és a szájába tette. Öngyújtójának fénye megvilágította sápadt, szeplős arcát, zöld, ír szemét és fekete haját.

Abbey előbb vette észre a hirtelen megjelenő fényt, mint magát a dolgot. Mögöttük tűnt fel, a templom felett, azonnal nappali világosságba borította a kikötőt, miközben teljes csendben végigszáguldott az égen, mint egy fantom. Egy pillanatra rá egy elképesztő hangrobbanás rázta meg a mólót, amelyet mennydörgő zaj követett, ahogy a jelenség áthasított felettük az égen, mielőtt végleg eltűnt volna a Louds Island mögött.

Egy utolsó villanást láttak még, majd egy ágyúdörgésszerű robaj visszhangzott és halt el az óceán felett.

Mögöttük, a városban hisztérikus ugatásba kezdtek a kutyák.

– Mi a franc...? – kérdezte Jackie.

Abbey látta, ahogy a város lakosai előjönnek házaikból, és összegyűlnek az utcákon.

– Dobd el a cigit – sziszegte.

A dombra vezető út kezdett megtelni izgatottan és riadtan fecsegő emberekkel. A tömeg megindult a móló irányába, elemlámpákkal világítottak, időnként az ég felé mutogattak. Ez volt a legnagyobb esemény Round Pointban, amióta egy eltévedt ágyúgolyó átszakította a protestáns templom tetejét az 1812-es háborúban.

Abbey-nek hirtelen eszébe jutott a teleszkóp. Nyitva a zár, a kép még mindig készül. Remegő kézzel megkereste, majd megnyomta a kioldógombot. Egy pillanatra rá a kép megjelent a teleszkóp aprócska LCD kijelzőjén.

– Szentséges ég!

A jelenség ott volt a kép kellős közepén, mint egy óriási, fehér sebhely a szétszórt csillagok közt.

– Tönkretette a képedet – mondta Jackie a válla fölé hajolva.

– Szórakozol? Ez maga a kép!

2. fejezet

A következő reggel Abbey beviharzott a Cupboard Café ajtaján egy rakás újsággal a hóna alatt. A barátságos rönképület ablakait kockás függönyök díszítették, a helyiségben márványasztalok álltak. Az étkezde szinte üres volt, de Jackie már ott ült a szokásos sarokban a kávéját szürcsölve.

Abbey lecsapta elé a The New York Times aznapi kiadását az asztalra, és a vezércikkre mutatott.

Meteor világította be Maine partjait

A Maine állambeli Portland felett este 9 óra 44 perckor egy nagy méretű meteor szelte át az eget, amely az utóbbi évtizedek legcsodálatosabb észlelt meteorjelensége volt New Englandben. Szemtanúk a távoli Bostonból és Nova Scotiából ugyancsak beszámoltak róla, hogy látták a látványos tűzgolyót. Maine partjainál hangrobbanást tapasztaltak.

Az oronói székhelyű Maine-i Állami Egyetem meteorkövető rendszere jelezte, hogy a meteor fényessége többszöröse volt a teliholdénak, a tömege pedig a légkörbe való belépéskor elérhette az ötven tonnát is. A szemtanúk által említett egyetlen csóvából arra lehet következtetni, hogy a meteorit vas-nikkel típusú volt, mivel ez a fajta kevésbé hajlamos darabokra hullani repülés közben, ellentétben a szokásos kő-vas vagy kondrit meteoritokkal. Sebessége a kutatók szerint elérte a másodpercenkénti negyvennyolc kilométert, amely nagyjából százhatvanezer kilométer óránként, ami több mint harmincszorosa egy puskagolyó sebességének.

Dr. Stephen Chickering, a Bostoni Egyetem bolygógeológus-professzora lapunknak nyilatkozva elmondta: „Ez nem egy tipikus tűzgolyó. Ez a legvilágosabb és legnagyobb meteor, amelyet az utóbbi évtizedekben látni lehetett a keleti parton. A röppályája alapján megállapítható, hogy a tengerbe csapódott.”

A professzor tájékoztatása szerint a légkörben megtett útja során a meteorit tömegének nagy része elégett. Az óceánba csapódó objektum tömege elmondása szerint nem lehetett több ötven kilogrammnál.

Abbey abbahagyta az olvasást, és Jackie-re vigyorgott.

– Érted? Az óceánba zuhant. Minden újság ezt írja. – Hátradőlt, a karját összekulcsolta, és élvezte Jackie értetlenkedő arckifejezését.

– Oké – mondta Jackie. – Látom, hogy valamit forgatsz a fejedben.

Abbey lehalkította hangját. – Gazdagok leszünk.

– Ezt már hallottam. – Jackie színpadiasan felvonta a szemöldökét.

– De most nem tréfálok.

Abbey körülnézett. A zsebéből egy darab papírt vett elő, és széthajtogatta az asztalon.

– Ez mi?

– Ezek adatok a GoMOOS{1} 44032-es számú meteorológiai bójáról, a 4.40 és 5.40 közötti időintervallumból, greeniwchi középidő szerinti. Ez a bója túl van a Webber-zátonyon.

Jackie összeráncolta szeplős homlokát, úgy bámult a papírra.

– Tudom – mondta.

– Nézd meg a hullámok magasságát. Teljes csend. Semmi változás.

– És?

– Egy ötvenkilós meteorit csapódik az óceánba, százhatvanezer kilométer/órás sebességgel, és semmi hullám?

Jackie vállat vont.

– Ha nem az óceánba esett, akkor hol van?

Abbey előrehajolt, összekulcsolta a kezét, és suttogóra fogta.

– Egy szigeten.

– És?

– És kölcsönvesszük apám hajóját, átkutatjuk a szigeteket, és megszerezzük a meteoritot.

– Kölcsönvesszük? Úgy érted, ellopjuk. Apád sosem engedné, hogy elvigyük a hajóját.

– Kölcsönvesszük, ellopjuk, eltulajdonítjuk, tök mindegy.

Jackie arca elsötétült.

– Kérlek, ne menjünk bele megint egy ilyen őrültségbe. Nem emlékszel, mi történt, amikor Dixie Bull kincsét kerestük? Amikor elkaptak minket az indián temetőben, ásás közben?

– Akkor még gyerekek voltunk.

– Több tucat sziget van a Moscongus-öbölben, több tízezer hektárnyi területet kellene átvizsgálni. Sose tudnád mindet átkutatni.

– Nem is kell, ugyanis itt van nálam ez.

Abbey elővette a meteorról készített fotót, és letette a Moscongus-öböl térképére. – A fotó alapján extrapolálni lehet a pályáját a horizontig, onnan tudsz húzni egy másik egyenest a fotó készítésének helyéig. A meteoritnak valahol a második egyenes mentén kellett földet érnie.

– Jól van, elhiszem neked.

Abbey a barátnője felé tolta a térképet.

– Ez az az egyenes. – Ujjával a ceruzával meghúzott vonalra bökött. – És csak öt szigetet érint.

A pincérnő megérkezett két gigantikus, ragacsos, pekándiós süteménnyel. Abbey gyorsan letakarta a térképet meg a fotót, és hatalmas mosollyal az arcán hátradőlt.

– Köszi szépen!

Miután a pincérnő távozott, Abbey újra elővette a térképet.

– Na, erről van szó. A meteoritnak az egyik szigeten kell lennie ezek közül. – Mindegyik földdarabra rámutatott, ahogy felsorolta őket. – Louds, Marsh, Ripp, Egg Rock és Shark. Egy hét sem kell hozzá, hogy mindet átnézzük.

– Mikor? Most?

– Várnunk kell május végéig, amikor apám nem lesz a városban.

Jackie összekulcsolta a kezét.

– És mi a fenét kezdünk majd a meteorittal?

– Eladjuk.

Jackie szeme elkerekedett.

– Ér valamit?

– Negyed- vagy félmilliót, maximum.

– Most szívatsz.

Abbey megrázta a fejét.

– Megnéztem az árakat az eBayen, és beszéltem egy kereskedővel.

Jackie hátradőlt, és hatalmas vigyor ült ki szeplős arcára.

– Benne vagyok.

3. fejezet

Május

A kaliforniai Glendale-ben Dolores Muñoz felkaptatott a professzor bungalójához vezető kőlépcsőkön. Hatalmas mellkasa zihált, ahogy megállt egy pillanatra, hogy bedugja a kulcsot a zárba. Tudta, hogy a kulcs hangjára, ahogy fém a fémen súrlódik, Foltos, a professzor Jack Russell terrierje hangos ugatásba kezd majd – a kutya majd megőrült, ha az asszony megérkezett. Ahogy Dolores kinyitotta az ajtót, a szőrgombóc rendszerint azonnal kilőtt, mint egy golyó, dühödten csaholva, mintha vadállatokat vagy bűnözőket akarna elkergetni, majd tett egy kört a kiskertben, felemelt lábbal tisztelegve minden szerencsétlen bokor és haldokló virág előtt. Végül dolgát végezve odarohant hozzá, hanyatt vetette magát, és mancsát behajlítva, nyelvét kiöltve készen állt a napi rendes vakargatásra.

Dolores Muñoz imádta azt a kutyát.

Várakozásteli apró mosollyal bedugta a kulcsot a zárba, kicsit jobban megcsörgetve a szükségesnél, és várta a kitörő öröm megnyilvánulását a túloldalon.

Semmi.

Megállt egy pillanatra, hallgatózott, majd elfordította a kulcsot, és tudta, hogy most már bármelyik pillanatban felhangozhat a vidám ugatás. De mégsem így történt. Rossz előérzettel lépett be a keskeny előszobába. Az első dolog, ami feltűnt neki, hogy a kisasztal fiókja nyitva van, és mindenfelé levelek hevernek a földön.

– Professzor? – kiáltott fakó hangon, majd egy pillanatra rá: – Foltos?

Válasz nem érkezett. Az utóbbi időben a professzor egyre később és később ébredt. Általában rengeteg bort ivott a vacsorához, utána meg brandyt konyakospohárból. És ez csak egyre rosszabb lett, amióta nem járt be dolgozni. Aztán ott voltak még a nők. Dolores nem tartotta magát prűdnek, és semmi kifogása nem lett volna, ha ugyanazt a lányt látja a férfi oldalán, de azok folyton cserélődtek, és néha tíz vagy húsz évvel is fiatalabbak voltak a munkaadójánl. Mégis, a professzor egy derék, egészséges ember volt, élete virágában, aki kiválóan beszélt spanyolul, és mindig udvariasan szólt hozzá, amit Dolores nagyra értékelt.

– Foltos?

Talán elmentek sétálni. Belépett az előszobába, és bekandikált a nappaliba, ám hirtelen elállt a lélegzete. Papírok és könyvek hevertek szanaszét a padlón, egy lámpa felborítva, a szemközti könyvespolcot pedig teljesen lesöpörték, alatta kusza halomban álltak a könyvek.

– Professzor!

A helyzet borzalma lassan eljutott a tudatáig. A férfi autója kint állt a felhajtón, tehát biztosan itthon kell lennie – de akkor miért nem válaszol? És hol van Foltos? Szinte gondolkodás nélkül vette elő a telefonját zöld háziruhájának a zsebéből, hogy tárcsázza a segélyhívót. A billentyűzetre meredve, hirtelen képtelen volt bepötyögni a számokat. Biztos bele kellene keverednie a dologba? Idejönnek majd, felírják a nevét meg a címét, utánanéznek, és a következő pillanatban már ki is toloncolják Salvadorba. Még ha névtelen bejelentést tenne, akkor is behívnák tanúskodni... de ezt a gondolatot már nem merte végigvinni.

A rémület és a bizonytalanság megbénította. Lehet, hogy a professzor odafönt van, kirabolva, összeverve, sérülten. Esetleg haldoklik. És Foltos? Mit csináltak Foltossal?

Hatalmába kerítette a pánik. Vadul nézelődött ide-oda, terebélyes mellkasa zihálva emelkedett és süllyedt, ahogy kapkodta a levegőt. Könnyek szöktek a szemébe. Valamit tennie kell, hívnia kell a rendőrséget, nem sétálhat ki csak úgy. Hogy juthatott egyáltalán az eszébe ilyesmi? Lehet, hogy a férfi megsérült, haldoklik. Körül kellene néznie legalább, hogy szükség van-e segítségre, és valamit kitalálni, ha igen.

A nappali felé tartva a padlón megpillantott valamit, ami olyan volt, mint egy gyűrött kispárna. Kibírhatatlan rettegéssel tett egy újabb lépést, majd még egyet, egyik lábát a másik után helyezve a puha szőnyegen, végtelen óvatossággal, aztán mélyen felnyögött. Foltos volt az. Ott feküdt a perzsaszőnyegen, neki háttal. Rózsaszín nyelve kilógott a szájából. Akár azt is gondolhatta volna, hogy csak alszik, de a szeme nyitva volt, és egy barna folt terült el alatta a szőnyegen.

– Óóó! Óóó! – kiáltott fel, és a hangok csak úgy ömlöttek belőle fékezhetetlenül.

A kutya mögött ott találta a professzort, térdre rogyva, mintha imádkozna. Szinte élőnek tűnt. Olyan hatást keltett, mint aki bármelyik pillanatban előrebukhat. A feje furcsán oldalra dőlt, részben levált, mintha egy törött baba lenne, félig átmetszett nyakára egy rudakhoz erősített drót csavarodott. A vér patakokban fröcskölt a falakra és a plafonra.

Dolores Muñoz felsikoltott, újra meg újra, és bár sejtette, hogy ezek a sikolyok a kitoloncolásához vezetnek majd, valahogy mégsem volt képes abbahagyni. Valójában már nem is igazán zaklatta fel ez a lehetőség.

{1} A Gulf of Maine Ocean Observing System (Maine-öbölbeli Óceánmegfigyelő Rendszer) rövidítése. – A szerk.