Borítószöveg

Nehéz dolog a kiadónak „könnyű szívvel” ajánlani az olvasó figyelmébe egy ilyen rendhagyó kötetet: nem mintha nem volna magával ragadó olvasmány a válogatás, amelyet a Facebookon 2014-ben létrehozott A holokauszt és a családom csoport tagjainak bejegyzéseiből állítottunk össze. Az emléktáblák, múzeumok, irodalmi alkotások és történettudományi feldolgozások, legyenek bármily mélyek, pontosak és igazak, nélkülözik az egykori szemtanúk, a családtörténetek „alulnézeti” perspektíváját. A magyar holokauszt hetvenedik évfordulóján spontán módon összeverődött emlékezők visszatérése a szülők, nagyszülők, rokonok és ismerősök régi történeteihez, az élő párbeszédekből és vallomásokból kihallható figyelem és empátia, a fájdalom és együttérzés zaklatott jelei mind arra vallanak, hogy a megszólalók is érzik: szinte az utolsó pillanatban vagyunk. Elmesélni, kimondani, bevallani, megérteni azt, amit csak a még élők tudhatnak – amit most nem osztanak meg mindenkivel, az örökre elvész. A digitális technológia és az új közösségi médiumok páratlan esélyt teremtettek arra, hogy hetvenévi hallgatás, elfojtás, félrenézés és mellébeszélés után végre felszínre törjön, közös fájdalommá és közös kinccsé váljon az, aminek az elfelejtődése akut veszély. Könyvünk, a tudás őrzésének e hagyományos médiuma arra szolgál, hogy rögzítse ezt a kivételes pillanatot – amikor magyarok, zsidó és nem zsidó magyarok odafordultak egymás történeteihez és traumáihoz.

© 2015 Park Könyvkiadó, Budapest

A Park Könyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja

A Holokauszt-csoport mint Facebook-esemény © Kálmán C. György 2015

Az emlékezés helye – A Holokauszt és a családom Facebook-csoport © Mészáros Judit 2015

Nyilvános ellenemlékezet – Személyes emlékezés © Regina Fritz 2015

Alkotószerkesztés © Fenyves Katalin 2015

Hungarian translation (Regina Fritz tanulmánya) © Balázs István 2015

Szerkesztette és jegyzetekkel ellátta Fenyves Katalin és Szalay Marianne

Regina Fritz tanulmányát Balázs István fordította

A Holokauszt és a családom elnevezésű Facebook-oldalt Eörsi Mátyás és Hetényi Zsuzsa szerkeszti, illetve moderálja.

Válogatásunk az ott megjelent posztokon alapul.

A borítón: Schwartz Szerén és Nimberger Béla, mögöttük három lányuk: Felícia, Margit és Klára. A kép Budapesten készült 1932 táján, valamivel Klári érettségije után. A hátsó fülön Rochlitz Bözsi és Elek Pál Budapesten 1938-ban, házasságkötésük idején.

Borítóterv © Gerhes Gábor

Borítófotó © Margitta Nóra

ISBN 978-963-355-254-4

Felelős kiadó a Park Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Szalay Marianne

A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér és Lovass Ildikó

A bibliográfiát összeállította Laza Réka

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera és Kuha Zulejka

A borítót tervezte Gerhes Gábor

A belívet tervezte Rochlitz Vera és Köböl Vera

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Nem elég szenvedélyesnek lenni, nem elég szeretni, gyűlölni,

szavak kellenek hozzá. Szavakból lesz fölépítve minden –

a legszemélyesebbnek tetsző emlékek is.

Esterházy Péter

A szerkesztők előszava

Amikor 2014 elején Eörsi Mátyás útjára indította A Holokauszt és a családom elnevezésű Facebook-csoportot, özönleni kezdtek a bejegyzések. A gyorsan gyarapodó hozzászólások egyedülálló lehetőséget kínáltak arra, hogy végre egyetlen helyen, a nyilvánosság egy újabb keletű színterén építsék immár tudatosan együtt a társadalom közös emlékezetét mindazok, zsidók és nem zsidók, akik itt mesélik el, hogyan nyomta rá bélyegét családjuk történetére a 20. század Magyarországon is meghatározó eseménye. E családi történetek összességéből az ország legújabb kori történetének egy olyan képe bontakozik ki, amely nem elsősorban az elmondottak eseménytörténeti szempontjából érdekes, hanem azért, mert minden másnál többet elárul arról, milyen élmények kései hatása formálja mindannyiunk mai viselkedését, tudatát, érzéseit.

Ennek a képnek a megragadására és dokumentálására kaptunk megbízást Rochlitz Andrástól, a Park Könyvkiadó igazgatójától. Olyan könyvet szeretnénk az olvasók kezébe adni, amely megörökíti és megőrzi a magyarországi holokauszt itt elmesélt családi történeteit, amely egyszerre szól embertelenségről és emberségről, mérhetetlen szenvedésekről és a boldogság meg a remény váratlan és gyakran hihetetlen pillanatairól. Olyan könyvet szeretnénk az olvasók kezébe adni, amely segít jobban megérteni múltat és jelent, és szélesebb körben is átélhetővé teszi a történetek elmondása nyomán létrejövő katarzist. Olyan könyvet szeretnénk az olvasók kezébe adni, amelyet szívesen adnak majd tovább gyerekeiknek, unokáiknak, zsidó és nem zsidó ismerőseiknek, barátaiknak.

A ma is gyarapodó hatalmas anyag természetesen nem zárható egyetlen könyv két kemény táblája közé. Válogatnunk kellett, szempontokat kellett találnunk, amelyek alapján kijelölhettük azoknak a bejegyzéseknek a körét, amelyek bekerülhetnek a kötetbe. Az első, viszonylag könnyen meghozott döntésünk arra vonatkozott, hogy könyvünkbe csakis történeteket veszünk fel, azaz – bármennyire érdekesek és tanulságosak legyenek is ezek – kihagyjuk a kommentárokat és az elvi fejtegetéseket, vitákat. Hogy miért, arra Kálmán C. György kötetünkben olvasható írása ad választ: a Facebook mint médium sajátossága a tünékenység, az ilyen posztok a kifejezés egy egészen új értelmében „nem tűrik a nyomdafestéket”.

A következő döntésünk már jóval nehezebben született meg: a kötetbe nem kerültek be mindazok a történetek, amelyek a Facebookon olvasható formájukban már valahol másutt – online vagy offline – megjelentek. Mivel azonban ezek a történetek szerintünk ugyanolyan fontosak, mint azok, amelyeket végül beválogattunk, a szerzőik előtti tisztelgésként és azért, hogy segítsük a további olvasást, készítettünk kötetünk végére egy bibliográfiát a már publikált írások pontos lelőhelyéről (ugyanebbe a bibliográfiába vettünk fel minden olyan művet, melyről az egyes posztokban konkrétan vagy utalás szintjén említés történt).

Egy további szempont egyszerre volt hivatott a kötet olvasmányosságát és felszabadító hatását szolgálni: a gyors sodrású hegyi patakként áradó történetfolyamból csak a már lecsiszolódott köveket emeltük ki – azaz a valamiképpen már feldolgozott, békévé oldódott emlékeket. Végül szándékosan szinte kivétel nélkül beválogattunk minden olyan történetet, amely nem zsidó családokról és embermentőkről szól: róluk jóval kevesebbet olvashattunk az elmúlt évek során, és Eörsi Mátyás felhívásának talán legfontosabb eleme éppen az volt, hogy mindezek a visszaemlékezések egyetlen helyen, egymás szomszédságában jelenjenek meg a nyilvános térben.

Könyvünk élén három tanulmány kapott helyet: Kálmán C. Györgynek a Facebook-csoport természetéről szóló, már említett, rövid fejtegetése, Mészáros Juditnak a traumafeldolgozásról és Regina Fritz osztrák történésznek a magyar emlékezetpolitikáról szóló írása – mindhárom kifejezetten a könyvünk számára született. E tanulmányok célja, hogy mintegy értelmezési keretet alkotva segítsék az utánuk sorjázó történetek jobb megértését, értelmezését és befogadását.

Noha említettük, hogy a könyvben szándékosan nem szerepelnek a Facebook-kommunikáció természetéhez szervesen hozzátartozó kommentek, egy helyen kivételt teszünk: a tanulmányok és a történetek közé, mintegy átvezetésként, egy kommentfolyamot illesztettünk. Úgy érezzük, a március 19-i Surányi Vera-poszt és a hozzá kapcsolódó kommentek már-már szimbolikusan jelzik a közös emlékezésre alakult csoport működését: az emléktöredékek felszínre kerülését, a ráismerést, az egykori ismerősök-barátok hosszú idő utáni találkozását, az emlékezet működését. Múlt és jelen találkozását egy kommentfolyamban.

A kötet fejezetbeosztása tematikus, válogatásunk alapját a Facebook-csoportban 2014. február 3. és 2015. január 27. között posztolt anyagok képezték. Az egyes fejezetcímek az elmondott történeteknek egy – szerintünk domináns – elemét állítják a középpontba: hol az elbeszélő nézőpontját (hogy ő maga túlélő, vagy túlélők gyereke, unokája), hol az elbeszélés szereplőinek valamely jellegzetességét (pesti vagy vidéki, vegyes családból származó, nem zsidó, embermentő). A tényt, hogy a nők külön fejezetet kaptak e kötetben, nemcsak a saját érdeklődésünk indokolta, hanem elsősorban az, hogy az utóbbi években egyre nagyobb jelentőségre tesznek szert a holokauszt megélésének sajátos, a korábbi elbeszélések (gender)semleges perspektívájától eltérő, kifejezetten a női tapasztalatot megismertető példái.

A történetekhez több helyütt képek kapcsolódnak, igyekeztünk ezekből minél többet betenni a kötetbe. Zömük értelemszerűen jórészt egykorú családi fotó (szülőkről, rokonokról, családtagokról), de akad köztük dokumentum is (igazolás, diploma, lágerben született receptkönyv részlete, levelezőlap). Ha valaki csak magukat a fotókat nézné végig, az a kötet végén szereplő képjegyzék segítségével teheti meg ezt. Ebbe a képjegyzékbe a könyvünk előzékén szereplő kis képeket is felvettük.

Könyvünket igyekeztünk úgy felépíteni, hogy az anyag minél könnyebben kereshető legyen: e célt szolgálja a szerzők mutatója (a könyv előzékének hátoldalain és a könyv végén), valamint a névmutató, melyben a történetekben előforduló személy- és földrajzi nevek, illetve műcímek kaptak helyet.

Végül köszönetünket szeretnénk kifejezni a könyvben szereplő történetek „szerzőinek”, akik szövegeik újraolvasásával, helyesbítésével és kiegészítésével, fotók és dokumentumok előkeresésével készségesen segítették munkánkat.

Budapest, 2015. szeptember 14.

Fenyves Katalin és Szalay Marianne

TANULMÁNYOK

KÁLMÁN C. GYÖRGY

A Holokauszt-csoport mint

Facebook-esemény

Részvétel

Aki valamikor valamennyire is részt vett az internet közösségi oldalainak nyüzsgő életében, az pontosan tudja, miről van szó – aki meg nem ismeri ezt a világot, az talán alkothat róla némi fogalmat: azok, akik „posztolnak” (vagyis rövid közleményeket írnak, vagy mások írásait, internetes cikkeket, képeket, zenéket osztanak meg, esetleg saját megjegyzéseiket fűzve ezekhez), meg azok is, akik „kommentálnak” (vagyis a posztokhoz írnak valamit, egyetértésüket fejezik ki, ellenvetéseket tesznek, továbbfűzik a gondolatmenetet), nagyon sokat elárulnak magukról. Egyszerűbben szólva: ennek a laza, kusza, anarchikus társasági életnek a szereplői írásaik (közleményeik és megjegyzéseik) révén nemcsak bemutatkoznak, hanem arcuk lesz, stílusuk, jellemük, alakjuk. Némelyiküket ismerjük, másokat csak távolról, vagy úgy sem; és ha összeverődik egy-egy csoport (valamilyen téma, cél vagy esemény körül), akkor elég sokan lesznek, akik ismeretlenek egymásnak – de ismeretségek szövődhetnek, ahogy sértődések, haragok vagy idegenkedések is kialakulhatnak.

Az olvasó pedig számtalan viselkedés közül választhat: lehet külső – és esetenként kaján – megfigyelő, de lehet résztvevő is; és persze rengeteg változata van annak, hogy mennyire (és milyen őszintén) száll bele a virtuális társalgásba, vagy ha a kívülállást, a távolságtartást választja, ezt mikor és hogyan töri meg. Valamennyire mindenképpen megismeri azokat, akik társai a posztolásban-kommentálásban – kit jobban, kit kevésbé; és mindenki (óhatatlanul) képet alkot a többiekről, csoportokba is rendezi őket, és megtippeli, mi jellemzi őket a való életben. Jó játék, érdekes emberismereti kísérlet.

Persze az is elkerülhetetlen, hogy teljesen amatőr pszichologizálás legyen a vége: egy-egy rosszul használt szó, elsietett bejegyzés vagy akár csak a fogyatékos stiláris vagy helyesírási jellegzetességek mindenféle (elhamarkodott) következtetésekre vezetnek, egyeseket durvának, másokat túlzottan érzelmesnek ítélünk, észrevesszük, ha valaki sokat ismétli magát, ha más meg mindenhez hozzászól, és így tovább. Mi tagadás, kissé kegyetlen is ez a megítélő figyelem: olykor kinevetjük, le is nézzük embertársainkat, anélkül hogy személyesen ismernénk őket, motivációjukról, hátterükről, előéletükről tudomásunk volna.

A Holokauszt és a családom csoport végképp kiélezi ezeket a kérdéseket. Lehetett természetesen kívülállóként asszisztálni, csak olvasgatni és szemlélődni, ez a lehetőség bárki számára nyitva állt – de ez mégsem nagyon volt lehetséges a csoport témája, a megfogalmazott célkitűzés miatt. A holokauszt eseménye – együtt azzal a kérdéssel, hogy miként érintette ez a hozzánk legközelebb állókat: a családunkat, szüleinket, nagyszüleinket – olyan téma, ami minden beszélgetést felforgat, minden résztvevőt mélyen megérint, s aligha van mód hűvös kívül kerülésre, akkor sem, ha valakinek személyesen nincsenek élményei, emlékei (ahogyan már-már mulatságos szemérmességgel mondani szokás: „nem érintett”). Ha valaki pusztán olvasó akarna csak maradni, akkor is érzékelnie kell, hogy egészen különleges diskurzusnak vált részesévé: eddig soha el nem mondott, titkolt, elfelejtett vagy elfojtott történetek kerülnek elő, fájdalmas emléktöredékek, nehezen elmondható események lenyomatai, soha be nem gyógyuló sebek és őrületes hiányok keserves megfogalmazásai. És itt nem „szerzőkkel” – az olvasótól szükségképpen eltávolított szövegekkel, a hatásra építő rafinériával kialakított művekkel, nyelvi konstruktumokkal – van dolgunk, hanem (ismerős vagy ismeretlen) emberekkel, akiknek arcképük, adatlapjuk, kapcsolatrendszerük van, akikkel, ha akarunk, üzenhetünk is egymásnak, akik megszólíthatók és reagálnak. Amikor irodalmat, akár a legőszintébbnek tetsző önéletírást is olvasunk, a távolság, elszakítottság érzése szükségképpen jelen van – itt (majdnem) valóságos beszélgetésbe bonyolódunk, s ez gyökeresen megváltoztatja a szerepek megosztását, a szerepek tartalmát is.

Szabályok

Megváltoztat mást is. Ebben a csoportban nemcsak egyszerűen megváltoztak a szabályok, hanem hosszan, újra és újra (az egyre több csatlakozó miatt is ismétlődően) tisztázni kellett őket. Tudvalevő, hogy a közösségi oldalon az elismerés, tetszés, pozitív visszajelzés egyezményes jele a „like” – az emberek egymás bejegyzéseit vagy kommentárjait lájkolják, rákattintanak a „Tetszik” gombra. De itt vajon mit jelent az, hogy egy beírás (poszt) valakinek tetszik? A legborzalmasabb történetek – tetszenek? Lehet-e jó szívvel „Tetszik” gombot nyomni, ha csöppet sem „tetszik”, amit olvasunk, de jelezni akarjuk, hogy az fontos, érdekes, jól megfogalmazott, hatásos volt? Minduntalan tisztázni kellett, hogy ebben a csoportban különös értelmet nyer a lájkolás, hogy semmi esetre sem az eredeti, „tetszés” jelentésben kell felfogni. S míg másutt (a közösségi oldal más helyein vagy más csoportokban) egy „like” elég is, itt a valóságos érzelmek, az elismerés pontosabb tartalma a kommentárokban jelenik meg: sok-sok bejegyzés alatt burjánzanak ezért az érzelemkifejezések (olykor csak emotikonok, azaz például lefelé görbülő szájat vagy szívet ábrázoló jelecskék), az indulat és az együttérzés megfogalmazásai. Szokássá vált, hogy egy-egy bejegyzés alatt hosszan sorakoztak az efféle empatikus gesztusok.

Kialakultak lassan azok a szabályok is, hogy a kusza és nehezen követhető beszélgetésfolyamban ne vesszenek el a legérdekesebb, legmegindítóbb, legegyedibb történetek – volt, akinek egy-egy bejegyzéshez fűzött kommentárja írása közben jutott eszébe efféle: ezeket olykor külön posztba kiemelve megismételte az illető, hogy feltűnjön, hogy többen észrevehessék. És megformálódtak a sajátos udvariassági szabályok: alig-alig volt kellemetlenkedés, egymás letorkolása vagy kigúnyolása. Voltak persze olyanok – mindig is vannak –, akik minduntalan saját teóriáik terjesztésére, műveik reklámozására vagy különleges és csalhatatlan elgondolásaik bizonygatására használták az oldalt; és voltak sértődések is emiatt. De ezek többnyire megmaradtak a kommentárok folyamában (nemigen kerültek bejegyzésként az előtérbe), és a résztvevők kellő türelemmel és iróniával kezelték ezeket.

Hallgatólagos szabály lett az is, hogy sokan igyekeztek könyvekkel, kiadványokkal, cikkekkel, tanulmányokkal körülbástyázni, megtámogatni vagy illusztrálni mindazt, amit ők maguk vagy mások leírtak – falukról, városrészekről, egyes időszakokról vagy fontosabb személyekről szóló írásokra hivatkoztak, igen becses virtuális könyvtárat hozva így létre; volt kísérlet arra, hogy a csoport mindezt egy helyen, áttekinthetőbben őrizze meg. Voltak, akik megtalálták szüleik, nagyszüleik visszaemlékezéseit vagy korabeli feljegyzéseit (esetleg saját, régebbi írásaikat szedték elő), és megosztották ezeket a csoporttal. A hamis és valódi igazolványok, hivatalos iratok, levelek és feljegyzések hihetetlenül érdekesnek bizonyultak, és új meg új beszélgetéseket és visszaemlékezéseket indítottak meg. Előkerült rengeteg fénykép is. Ezek elvileg csak a szűkebb család és ismerősök érdeklődésére tarthatnának számot – ebben a kontextusban azonban legalább két másik funkcióra is szert tettek. Egyrészt arcot adtak a neveknek, akikről az emlékezések szóltak: egy-egy szép, fiatal arc vagy idilli csoportkép a mögötte álló történet révén különös (baljós, gyászos, felkavaró) jelentésekkel telítődik. A monitorról az olvasóra tekintő alakok éppoly valóságossá váltak, mint azok az ismerősök vagy ismeretlenek, akik a bejegyzéseket és megjegyzéseket írták: sokkal megfoghatóbbá, közelibbé váltak a sok évtizedes események. Másrészt még az is megtörtént néha, hogy távoli ismerősök vagy rokonok ismertek egymásra, a képek révén fedeztek fel kapcsolatokat.

Lassan szabállyá alakult az is – nem kis részben a moderátorok többszöri figyelmeztetése és néha beavatkozása miatt, de a csoporttagok önkorlátozása révén is –, hogy a bejegyzések tartózkodjanak a közvetlen politizálástól. Ne foglaljanak állást aktuális politikai kérdésekben, ne hívjanak fel tüntetésekre vagy aláírásokra, ne agitáljanak, ne késztessenek másokat se véleményalkotásra. Ezt bizony igen nehéznek bizonyult betartani. Ismeretes, hogy a csoport működésével egy időben zajlott a Szabadság téri emlékmű tervezése és váratlan odatelepítése; ez volt a holokauszt-emlékév ideje is; és a szélsőjobboldal szokásos antiszemitizmusán kívül a kormányzó pártok gyakran kétértelmű vagy félreérthető nyilatkozataival naponta szembesültek a csoporttagok. Amikor éppen az a csoport tárgya, hogy a zsidók és más kisebbségek (romák, melegek, politikai ellenzék) megbélyegzése, marginalizálása s végül kiirtása hogyan zajlott Magyarországon, magyarok révén, akkor nem csoda, ha senki sem tudja magát függetleníteni attól, ami ez ügyben a Facebook körein kívül elhangzik. Márpedig ebben nem volt, nincs hiány. Mindenesetre sikerült megőrizni a múltfeltárás és emlékezés funkcióit: a csoport erre, és nem aktuálpolitikai vitákra alakult.

Szereplők

A csoportot Eörsi Mátyás hozta létre, ám egy idő után úgy érezhette, nagyon nagyra duzzadt a létszám, rengeteg bejegyzés és még sokkal több hozzászólás születik naponta – már nem tudja egyedül áttekinteni, és olykor be is kell avatkozni. Ezért Hetényi Zsuzsa vállalta mellette az adminisztrátori teendőket. Az adminisztrátorok dolga egy-egy ilyen csoportban az szokott lenni, hogy az új tagok felvételét engedélyezi, az oda nem illő bejegyzéseket eltávolítja, alkalmanként a hozzászólásokat is regulázza, sőt ki is tilthat az oldalról olyanokat, akik sértő vagy nem megfelelő módon viselkednek. A két adminisztrátor ebben a csoportban olyan diszkréten működött, hogy ha voltak is nagy konfliktusok, ezek nem kaptak nyilvánosságot; Eörsi és Hetényi röviden leírták a csoport célkitűzését, ezt a bejegyzések folyamának élén rögzítették (hogy elsőként mindenkinek ez látszódjék, amikor a csoport oldalára lép), és csak kevés jel mutatta, hogy jelen vannak, figyelnek. Minden bejegyzés csak akkor került fel az oldalra, miután ők (igen gyorsan, legfeljebb pár óra elteltével) jóváhagyták, és olykor figyelmeztették az aktuálpolitikával vagy más témával foglalkozó hozzászólókat a csoport témájára; és kénytelenek voltak néhány hirdetést kiirtani.

Ami a nagy beszélgetés szereplőit illeti: igazi kovászai voltak a történetek áradásának azok, akik úgy kerültek be, hogy családjukat a holokauszt nem sújtotta, talán keveset is tudnak az eseményekről, vagy csak távolról kapcsolódnak valamiképp a központi témához. Nekik elsősorban kérdéseik voltak, és empátiájukkal, megrendült és értetlen hozzászólásaikkal, olykor őszinte kétségbeesésükkel bátorították azokat, akiknek közvetlenebb mondandójuk volt. És olykor az is kiderült, hogy halvány, lassan feledésbe merülő és eltemetett emlékeik nekik is vannak – egy elhurcolt vagy épp visszatért szomszéd, egy üresen álló ház, egy távoli rokon titokzatos története.

Beszéljünk nyíltan: az emlékezők, a történeteket elmesélők túlnyomó része (a szó valamilyen értelmében) zsidó. Vagyis olyan személy, akinek felmenőit (szüleit, nagyszüleit) vagy rokonságát diszkriminálták, megalázták, kiirtották. De volt néhány roma résztvevő is, és sokan olyanok, akiknek a családja nem volt elszenvedője se a megkülönböztetésnek, se a népirtásnak. Ez utóbbi csoport volt talán a legérdekesebb, mert igen vegyes összetételű volt, és – kimondatlanul – ez volt a megszólítottja a zsidó emlékezőknek: ezeknek az embereknek kellett elmagyarázni, mi történt, velük kellett érzékeltetni a felfoghatatlan fájdalmat, az ő figyelmüket kellett felhívni arra, micsoda sebeket hagy a második, harmadik, sokadik generációban is a Soá. Az ő számukra kellett újra meg újra tisztázni, miért volt annyi zsidó családban az elhallgatás, a mellébeszélés, a tagadás vagy a megszépítés a jellegzetes taktika.

És a nem zsidó résztvevők megindító együttérzéssel és megértéssel reagáltak. Egy-egy történet éppúgy megrázta őket, mint bárkit a csoport tagjai közül; aztán pedig előkerültek a saját – nem zsidó – történetek is, részint a többi magyar család szenvedéseiről, részint a családi hagyományban megőrződött zsidó sorsokról. Sőt olyanok is felbukkantak, akik szüleikre-nagyszüleikre nem lehettek büszkék: megvallották (szégyenkezve, bűntudattal, nekikeseredve), hogy felmenőik bizony a gyilkosok oldalán álltak…

Ami szemmel láthatóan valamennyi részvevőt, zsidót és nem zsidót egyaránt meglepett, az ennek az eltűnt (háború előtti és alatti) világnak a színes és integrált mivolta: hogy bár a békés, nyugodt és konfliktusok nélküli együttélés képe illuzórikus (ha nem épp hazug), mégis hatalmas zsidó közösség élt együtt a nem zsidókkal az országban, saját intézményekkel (iskolákkal, szervezetekkel), a növekvő antiszemitizmus légkörében, de lokálisan (egy-egy faluban, kis közösségben, szomszédságban) olykor barátságban, kölcsönös bizalomban. A nem zsidó résztvevők családi tradíciói kellettek ahhoz, hogy ez a kép teljes legyen: hogy ne csak a holokauszt iszonyata látszódjék, hanem az a lehetséges világ is, amelybe nem hatol le a rasszizmus mérge.

Archiválás

A Facebook – ahogyan már többször utaltam rá – olyan, mint egy beszélgetés; és ahogyan eszünk ágában sincs beszélgetéseinket feljegyezni, eltenni, megőrizni, úgy a Facebookon is igen ritkán fordul elő, hogy bárki az utókorra vagy akár csak a hosszabb távú emlékezetre gondoljon. (Legfeljebb a „Jegyzet” funkció használatával – ebben a formában lehet hosszabb-rövidebb szövegeket is visszakereshetően rögzíteni.) A Facebook-emlékezet napokra, legfeljebb hetekre terjed ki. A csoportokban is így van ez: egy bizonyos témáról beszélgetnek a résztvevők, rövid idő elteltével a korábbi bejegyzésekhez már nem térnek vissza, nem szokás összegyűjteni ezeket.

A Holokauszt és a családom csoportban viszont már rögtön az első posztok után egyre többen kérdezgették: ugye valaki archiválja mindezt? Ugye nem hagyjuk veszendőbe menni a sosem hallott történeteket, a hozzájuk fűzött kiegészítéseket és kommentárokat, amelyek soha többé nem lesznek ismételhetők? Ha már kifolyt a kezünk közül az az idő, a vészkorszak ideje, amelynek töredékes és homályos emlékeit éppen most szedjük össze, akkor ne hagyjuk, hogy ismét elvesszen, az enyészeté legyen az emlékezés aktusa maga. Rettenetes veszteség az, ami sokak családját érte; borzalmas hiány, hogy mindezt hetven évig nem (vagy alig, vagy csak részletekben) dolgozták fel (egyáltalán: ismerték meg) a családok; ne legyen újabb mulasztás az, hogy a semmibe hull, a kedélyes társasági élet mulandóságának martaléka lesz az emlékezések sorozata.

Amikor tehát elkezdtük – kezdetleges és fáradságos munkával – a bejegyzések és kommentárok (eleve kicsit szerkesztett) megőrzését, világos volt, hogy ez nagyon fontos tett: függetlenül attól, hogy valami dokumentáció alapanyaga lesz-e (többen gondoltak könyvre, mások külön honlapra, megint mások valamiféle kereshető adatbázisra), azt jelezte ez a háttértevékenység minden résztvevő és olvasó számára, hogy immár maradandó a hozzájárulásuk az emlékezéshez. Hogy ezzel emléket állítanak szeretteiknek: és ha nem is feltétlenül személyeset (mert nem is tudnak semmit a saját családjukról, vagy mert az ő családjuk szerencsésen megúszta, vagy mert ilyen-olyan okból kimaradtak a dokumentálásból), de olyan jelet, ami a nagyon különböző és nagyon hasonló sorsokra emlékeztet. Többen és többféleképpen megfogalmazták a csoportban, hogy minden emlékmű mellett, sőt helyett ez a tevékenység (és esetleges rögzülése) az igazi monumentum: beton, márvány, réz helyett a megrendült szavak, a felidézés és az együttérzés.

Az archiválásnak tehát praktikus okai nemigen voltak, nem is lehettek – bár néhányan már menet közben, a szövegek elmentésének folyamán elkérték az elkészült részeket, nem volt ez nyilvános gyűjtemény. De az a tény, hogy a csoport részvevői közül sokan tudták, hogy valamilyen formában megmarad, amit fontosnak tartottak elmondani, megnyugtató és erőt adó lehetett.

Zárszó

A csoport tevékenységét mindenki máshogy követte – voltak elszánt résztvevők, akik a kezdetektől folyamatosan jelen voltak (bejegyzésekkel, hozzászólásokkal, vagy akár csak egy-egy „Tetszik” jelzéssel), mások fel-felbukkantak vagy kimaradtak – és volt, akinek mindig azzal indult (vagy zárult) a napja, hogy megnézte, van-e új bejegyzés. Az biztos, hogy legyen bármilyen gondos az archiválás vagy bármilyen bravúros ennek a gyűjteménynek az összeállítása, a folyamatot semmi nem tudja visszaadni. És ez így van rendjén – az online jelenlét vagy részvétel semmiképpen nem reprodukálható. Bizonyára a katartikus pillanatok sem, a feltörő érzelmek sem – de (valljuk meg) az sem, hogy olykor üresjáratok, ismétlések, unalmas és privatizáló eszmecserék zajlanak.

A Facebook-csoport tevékenysége (vagyis annak követése, a beszélgetés alakulásában való részvétel vagy megfigyelés) tehát nem ismételhető, ebbe bele kell törődnünk. Az viszont, hogy megőrizzük legalább egy töredékét annak, ami ott létrejött, elemi érdekünk – résztvevőknek, megfigyelőknek, kívülállóknak egyaránt.

MÉSZÁROS JUDIT

Az emlékezés helye –

A Holokauszt és a családom

Facebook-csoport

A Holokauszt és a családom Facebook-csoportot Eörsi Mátyás kezdeményezésére alakították ki magyarországi holokauszt-túlélők többségükben második és harmadik generációs tagjai. A csoport leírása pontosan megfogalmazta a célt, amelyért létrejött: „Mindenkinek, minden magyarnak, zsidó, sváb, szlovák, szerb, román, roma, horvát és minden egyéb származású magyarnak… van egy-egy története a családjáról a vészkorszak idejéből. Az utóbbi időben, »hála« a kormány emlékezetpolitikájának, egyre-másra kerülnek napvilágra eddig elhallgatott vagy a családi titokban maradó történetek, amelyeknek nem szabadna felejtésbe merülniük”.

Emlékezés vagy felejtés

A holokausztot túlélők jelentős része a szabadulásukat követő években, évtizedekben nem beszélt az átélt súlyos megpróbáltatásokról, traumákról. A „hallgatás stratégiája” jellemezte az ötvenes-hatvanas éveket, függetlenül attól, hogy a túlélők a világ demokratikus országaiba emigráltak – például az Egyesült Államokba, Palesztinába (a későbbi Izraelbe) –, vagy egy újabb diktatórikus rezsimben kényszerültek tovább élni – például a volt szovjet blokk államainak egyikében, netán az ebből a szempontból inkább egységesnek mondható, jóllehet megosztott Németországban, vagy éppen Magyarországon, ahol a hallgatást politikai/ideológiai okok is kikényszerítették.

A hatvanas-hetvenes évekig nagy vonalakban két tényező összhatása erősítette egymást: a különféle társadalmi formációk és kultúrák eltérő mértékben ugyan, de alapvetően nem voltak befogadók a holokausztról folytatott diskurzusra, a túlélők többsége pedig felejteni akart. Ami a társadalmi hozzáállást illeti, például Izraelben a nyolcvanas évekig „nem volt nagy dicsőség” holokauszt-túlélőnek lenni, azokat kivéve, akik gettólázadásokban vettek részt. Az izraeli társadalom ebben a vonatkozásban a három izraeli háború (1973, 1982, 1991) embereket egymással összekötő nemzeti katasztrófája hatására kezdett váltani (Kellermann, 2009). A német társadalom hosszú ideig a tagadás időszakát élte, mintha az „mentesítene annak következményei alól… Mintha a Harmadik Birodalom, Hitler háborúja csak álom lett volna” (Mitscherlich és Mitscherlich, 22. o.), és a bűntudat elhárításának kollektív eszközei közé tartozott az a felfogás, hogy „a diktatúra természeti katasztrófaként… jön létre és söpör át a fejünk fölött” (Mitscherlich és Mitscherlich, 36. o.).

Magyarországon a 19. század végén és a 20. század elején a zsidóság az asszimiláció évtizedeit élte – amikor a Magyarországra betelepült zsidók többsége úgy vélte, hogy itt otthonra lelt –, ám a húszas évektől fellángolt társadalmi méretű antiszemita hullám és az ezt megerősítő numerus clausus (1920) során találkozott a kirekesztés jeleivel. Kezdetben sporadikusan, majd a parlament által megszavazott első zsidótörvény (1938) után a teljes társadalmi spektrumban megjelent a gazdasági és politikai antiszemitizmus, végül pedig Magyarország aktívan hozzájárult a rasszizmus fogantatásában született „végső megoldás” kivitelezéséhez. A túlélők tehát egy olyan közösség tagjai közé tartoztak, amelyet negatív, kirekesztő társadalmi légkör vett körül.

1947 után a társadalmi egyenlőséget kínáló kommunista ideológia és a túlélőket valóban felszabadító szovjetrendszer sohasem tapasztalt reményt kínált egy igazságosabb társadalom kialakítására. Ezzel együtt azonban a párt azoktól, akik beléptek a kommunista mozgalomba, a korábbi vallásos vagy származási hovatartozásra vonatkozó identitásrészük teljes feladását követelte. (Ez vonatkozott más vallási csoportok csatlakozó tagjaira is.) A túlélők számára ez azt jelentette, hogy a traumák feldolgozását nemcsak attól való félelmük gátolta, hogy ha akár csak családtagként továbbra is részt vesznek például a zsidó ünnepeken, akkor a párt tagjai közé szerveződött kisnyilasok feljelentik őket, hanem individuális, személyes szempontok is: korábbi súlyos tapasztalataik alapján a párt ideológiájával azonosulva ők maguk is szerettek volna az életveszélyesnek bizonyult származási tehertételtől megszabadulni. Magyarországon tehát társadalmi méretekben jelent meg a zsidó identitás felszámolása (amely újabb névváltoztatási hullámban is megnyilvánult).

A korábbi identitásrészek tagadása, elfojtása önmagában is problémákat szül a személyiség viselkedésében, életvitelében. Ám túl ezen az általános megállapításon, a zsidó származás identitáselemeinek leválasztása a holokauszttraumák feldolgozásának esélyét is maga alá temette. Mindezek következtében Magyarországon igen későn, a nyolcvanas évek elején–közepén kezdődött csak el – akkor még kicsi kutatási csoportokban, interjúkat készítve, vagy a pszichoterápiás rendelők zárt falai között – a zsidó identitás problémáinak vizsgálata és a holokauszt okozta traumák feltárása (Erős–Kovács–Lévai, 1985), illetve pszichoterápiás kezelése (Virág, 1984; Mészáros, 1990).

A Holokauszt és a családom csoport visszaemlékezéseiből – mint a jól illesztett puzzle részecskéiből kirajzolódó képen – felismerhetővé válnak a túlélőket vagy a következő generációt is érintő, korábban megrekedt traumák következményei, a társadalmi jelenségek és lélektani folyamatok közös domináns elemei. Az interneten szerveződő csoport a Pierre Nora francia történész által oly találóan megfogalmazott lieu de mémoire, az emlékezés helye lett (Nora, 1989), s ekként hozzájárul az egyén és a közösség/társadalom identitásának újradefiniálásához.

Irracionalizmus és valóság

A csillagos házakról szóló rendeletet, amely 2639 házat jelölt ki 1944. június 16-án, családonként egy szoba használati lehetőséggel, már a normandiai partraszállást (1944. június 6.) követően adta ki Budapest polgármestere, Dorogi Farkas Ákos – amikor egyre nyilvánvalóbbá vált, hogy a Harmadik Birodalom sorsa megpecsételődött (Ungváry, 2015, 14. o.). A vidéki zsidóság deportálása addigra csaknem befejeződött. A csillagos házak felállítása a deportálást, a megsemmisítés előkészítését szolgálta, hiszen ezzel jól körülhatárolt egységekbe terelte a budapesti zsidóság nagy részét. A végrehajtási határidő nyolc nap volt. Az eredeti elképzelés úgy szólt, „hogy a zsidók kényszerlakhelyét pályaudvarok és más, bombázások által veszélyeztetett területek mellett jelölik ki” (i. m., 16. o.). 1944 októberében 1840 csillagos ház létezett (uo.). A csillagos ház mint műfaj egyedülálló magyar találmány.

Augusztus 25-én felszabadult Párizs, és ugyanebben az időszakban a brit hadsereg elérte a francia–belga határt, így néhány napon belül Brüsszel és Antwerpen is fellélegezhetett. Addigra a szovjet csapatok visszafoglalták országuk egész területét, Románia a nyár folyamán átállt, a keleti front ősszel már Magyarország területére ért. A háború kimenetele nem volt kétséges. Horthy elkésett kiugrási kísérlete október közepén kudarcba fulladt, és Szálasi Ferenc október 16-án átvette a hatalmat.

1944. november 1-jén Szálasi rendeletben tette lehetővé a zsidók teljes (ingó és ingatlan) vagyonának lefoglalását, „államosítását”. Bár október 19-e óta az egész Tiszántúl a szovjetek kezén volt, 1944. november 24-én a kormány elrendelte a budapesti gettó felállítását (Ungváry, 19. o.), és folytatta a deportálásokat. November 29-én a Józsefvárosi pályaudvarról újabb vonat indult el…

Magyarország német megszállásakor Adolf Eichmann különítménye, amelynek feladata a magyarországi zsidóság felszámolása volt, mindössze 65 főből állt (i. m., 12. o.). Ebben a történelmi kontextusban néhány hónap leforgása alatt a magyar hatóságok (csendőrség, rendőrség, közigazgatás) a magyar lakosság közreműködésével csaknem félmillió (437 000) magyar zsidó, valamint magyar roma és nem zsidó baloldali gondolkodó deportálását és elpusztítását készítették elő, illetve hajtották végre. Megtörtént az, amit az itt élő zsidók többsége elképzelhetetlennek tartott: illúziónak bizonyult az a meggyőződésük, hogy őket saját honfitársaik, a „magyarok nem fogják bántani” (Falus Gabriella).

Magyarország a háború utolsó pillanatában is elpusztításra kínálta fel zsidó/roma származású polgárait és a baloldali ellenállókat, a túlélőket pedig sorsukra hagyta. És nem csupán a kormány hagyta magukra a túlélőket, hanem az ország lakóinak érzékelhető többsége is. Jellemző volt a szolidaritás hiánya. Tehát nemcsak „személytelenül” az ország, vagy az ország vezetése küldte a halálba, majd hagyta sorsukra a korábban jogaiktól megfosztott polgárait, hanem a szomszédok, a falu, a város, az utca népe.

Akik hazatántorogtak – Magyarország, szemben más országokkal, nem küldött például járműveket a koncentrációs táborok túlélőinek hazaszállítására –, azokat újabb sokk érte: többnyire idegeneket találtak otthonaikban, vagy kifosztott lakásuk várt rájuk. Kétségtelenül rablóháború folyt. A tömeges rablások bűntudat nélküli jóváhagyását hamis ideológiák/képzetek és azok törvényesített pecsétje szentelte meg.

A túlélők egy része a valósággal szembesülve az emigrációt választotta. Ők elindultak az ismeretlenbe, azzal a hittel, hogy maguk mögött hagyják a borzalmakat, új fejezetet nyitnak saját, és ha szerencsések voltak, túlélő vagy születendő gyerekeik számára.

A túlélők másik része azon honfitársai között folytatta életét, akik aktívan vagy passzívan részt vállaltak deportálásukban és kifosztásukban.

Hogyan lehet ekkora tehertétellel együtt élni?

A trauma és következményei

A trauma lélektani szempontból olyan fizikai, illetve lelki behatás, amely elől a személy nem képes kitérni, vagy a saját eszközeivel úgy megvédeni magát, hogy fenn tudja tartani korábbi belső egyensúlyi állapotát, azaz a trauma ne okozzon lelki sérülést.

A koncentrációs táborok túlélői nem egyszerűen traumatizáltak: ők a terror és a hosszan tartó, egymásra épülő, úgynevezett kumulatív traumák túlélői. Lehetséges-e az addig elképzelhetetlen és felfoghatatlan megpróbáltatásokat, fájdalmakat, veszteségeket és megaláztatást a korábbi lelki egyensúlyi állapotot megtartva átvészelni? Természetesen a többség számára ez nem lehetséges – a kevesekről, akiknek ez többé-kevésbé sikerült, később még lesz szó.

Traumatikus helyzetben, traumatikus élmények hatására az én-védő mechanizmusok – amelyek a mindennapi életben a kihívások során is védik a személyiség egyensúlyi állapotát, mondhatnánk úgy is, hogy bonyolult lélektani immunfolyamatok szerepét töltik be – megváltoznak. Ilyenkor a védelem érdekében az életkori fejlődésben korábban már felszámolt, vagy addig alig igénybe vett mechanizmusok kerülnek előtérbe. Ezek az adott helyzetekben kétségtelenül a védelmet szolgálják, de hosszas fennmaradásuk esetén később már az egészséges alkalmazkodást veszélyeztetik. A traumatikus helyzetben a túlélést szolgálják például az elidegenedettség élményét kialakító mechanizmusok, amelyek az aktuális veszteség, megaláztatás vagy a veszélyhelyzetek okozta félelmet és a bizonytalanság keltette szorongást hivatottak csökkenteni. Ilyen például a „hasítás”, amikor az érzéseket a személy leválasztja magáról a történésről, amelyet ezáltal „érzelemtelenít” – mintha nem is vele történne meg mindez, kívülről szemléli a folyamatot, akár a moziban. Ez akkor, ott, az elviselhetetlen élmény keltette félelem, kétségbeesés, bénultság, szorongás csökkentését eredményezi, és így növeli az életben maradás esélyeit. Hasonló védekezés, amikor az egész történéssor érzelmi része elfojtásra kerül. Ez az úgynevezett enkapszulációs folyamat, amikor a feldolgozatlan traumatikus élmény egy kapszulába zárva elkülönül más élményektől. Ha elmarad a trauma feldolgozása, akkor ezeket a zárványokat az egyénnek később is ott kell tartania, ahová egykor a védelem száműzte – a tudattalanban. Ehhez azonban további mechanizmusokat „kell” igénybe vennie, újabb elfojtásokat, újabb tagadást, hárítást. Ám e kapszulák úgy működnek, mint a taposóaknák: bármikor megérintheti ezeket egy váratlan esemény, amely emocionálisan kapcsolatba hozható a korábban elzárt történések érzelmeivel, mire váratlanul és irányíthatatlanul felrobbannak. A robbanás sokszor érthetetlen tünetekben jelenik meg (például indokolatlan sírás, averzió), azokat is meglepve, akikkel ez megtörténik (Mészáros, 1992).

Hallgatás

A hallgatás a túlélők egyik jellegzetes védekező reakciója volt. A hallgatás hátterében legtöbbször az átélt szégyen, a bűntudat, a meggyászolatlan veszteség állt, amelyhez Magyarországon speciális társadalmi és politikai-ideológiai okok is társultak. Mindezen okokon kívül azonban a túlélő a világon mindenütt később született gyermekét szerette volna védelmezni a hallgatással.

Csakhogy ennek az igyekezetnek igen nagy az ára: egyrészt a túlélők a bennük rekedt traumatikus élményeiket nem tudták megosztani és feldolgozni, másrészt ezek a titokká, majd tabuvá merevedett élmények – mint látni fogjuk – gesztusokban, utalásokban, hirtelen elhallgatásokban törnek a felszínre, s az irracionalitás keltette feszültség és a szülők feldolgozatlan traumatikus élményei a következő generációt terhelik.

Szégyen

Az átélt megaláztatások, tehetetlenség és kiszolgáltatottság miatt a szégyen a leggyakrabban előforduló érzés. A csoport egy második generációs tagja anyja naplójából idéz: „Miért nem beszéltem nektek az 1944–45-ös évről, csak nagy ritkán, félmondatokban? (…) Szégyelltem, hogy megeshetett velem, hogy nem haltam meg inkább. Szégyelltem az emberiség nevében, hogy képes volt végignézni. Szégyelltem, hogy én élek, hogy bennem nagyobb volt az életösztön, mint azokban, akik jobbak, fontosabbak voltak, többet értek nálam, akik a föld alá mentek, vagy csak szétszórta a poraikat a szél… Megnéztem minden filmet, elolvastam minden könyvet, amit elértem, kínlódva, fuldokolva, hogy lássam: tehettem volna-e másként? Meg tudok-e valaha szabadulni az akkori szégyentől?” (Surányi Vera)

Bűntudat

A bűntudat többnyire abból fakadt, hogy a túlélők nem tudták megvédeni gyerekeiket, házastársukat, szüleiket, szeretteiket a pusztulástól. Sohasem tapasztalt irracionális helyzetben nem tudtak többet tenni annál, mint amit tettek, és ez nem volt elég ahhoz, hogy összes szeretteiket megvédjék. Jellegzetes példája ennek a lehetetlen kihívásnak és évtizedekig tartó gyötrődésnek az a hallgatás, ami mögött olyan bűnökért kell vezekelni, amiket nem ők követtek el, „csak” éppen semmi eszköz nem állt rendelkezésükre e bűnök következményeinek kivédésére. Hogyan lehet két menlevéllel tíz embernek „gazdálkodnia” egy ideig? S amikor már nem lehetséges, akkor a perc törtrésze alatt meghozott döntés hogyan ég bele a túlélő lelkébe? S amikor erről évtizedekkel később beszélni kezd, milyen megváltás tud lenni egyetlen mondat: hiszen „nem ő gyilkolta meg Terézt, hanem a nyilasok”! (Márton Eszter)

Depresszió

A depresszió a feldolgozatlan veszteség, a gyászmunka folyamatának elmaradása következtében alakul ki. Amikor veszteség éri az embert, természetes érzés a bánat. A fájdalom, a szomorúság, a belső figyelem az irreverzibilis tényre és az általa keltett hiányra irányul. Ezzel megkezdődik a gyászmunka, a feldolgozási fázis, és az egyén újraszervezi magát, hogy erőt gyűjtsön a továbblépéshez.

A depresszió folyamata, amit nevezhetünk patológiás tárgyvesztésnek is, ettől eltérő. A gyász és a depresszió között a különbség legmarkánsabb jele az, hogy a gyász folyamatában az egyén önbecsülése nem sérül. Az egyénnek nincs tartós bűntudata az elvesztett személlyel kapcsolatban, nincsenek elintézetlen negatív vagy ambivalens érzései (harag, düh, váltakozó szeretet és gyűlölet), amelyeket bűntudati okok miatt nem enged a felszínre törni. A depresszióban az elvesztett személlyel kapcsolatban megtiltott érzések – mint például a neheztelés vagy az agresszió – így az egyén felé fordulnak. A személy vádolja magát, ezáltal csökken az önértékelése, visszahúzódik, és egyre inkább kizárja a külvilágot.

Hányan osztoztak a 16 hónapos gyermekét elveszítő anya érzéseiben, elhúzódó gyászában, melynek jellegzetes tünetei szintén e napló részletében olvashatók: „Amikor hazajöttünk, üres voltam, nem éreztem semmit. Csak a hiányt. Hideg verejtékben fürödve, fulladozva riadtam fel… Sírtam magyarázat nélkül” (Surányi Vera). De hamarosan megszületett egy újabb baba, és az élet új értelmet nyert. Ugyanakkor hányan nem tudtak elbúcsúzni a szó konkrét és átvitt értelmében szeretteiktől, akikhez oly sokféle érzés kötötte őket? Hányan nem tudták eltemetni, megsiratni őket? A meggyászolatlan halottaktól, a temetetlen holtaktól nem lehet elbúcsúzni, nem lehet őket elengedve és ugyanakkor megőrizve folytatni az életet.

A holokausztszindróma a túlélők, a gyermektúlélők,

a második és a harmadik generáció életében

Könyvtárnyi irodalma van a holokauszt-túlélőkkel, gyermektúlélőkkel és leszármazottaikkal foglalkozó kutatásoknak. A téma egyik világhírű kutatója Judith S. Kestenberg (1910–1999) lengyel származású New York-i pszichoanalitikus volt. Kutatási területét Észak-Amerikán kívül kiterjesztette Európa számos országára, többek között Magyarországra is. E sorok írója ugyancsak abba a csoportba tartozott, amelynek tagjai a nyolcvanas évek végén interjúkat készítettek túlélőkkel és gyermektúlélőkkel. Ezek az interjúk bekerültek a nemzetközi kutatás bázisanyagai közé. Az interjúk pszichológiai szempontrendszereket is tartalmaztak, azaz nemcsak az emlékezés narratíváját, hanem számos – az emlékekkel, a túlélési stratégiákkal, későbbi tünetekkel kapcsolatos – lélektani összefüggést is feltártak. A nyolcvanas évek elején került az érdeklődés középpontjába a szülők traumájának a későbbi leszármazottakra gyakorolt hatása, az ún. transzgenerációs traumatizáció jelenségköre és a holokausztnak a gyermekként túlélőkre (gyermektúlélőkre) gyakorolt hatása (Kestenberg, 1994).

Az elfojtott traumák a túlélők és a következő generációk életében a legváltozatosabb tünetekben, érthetetlen viselkedésekben, irracionális félelmekben és szorongásokban nyilvánultak meg. Példák sokaságát tartalmazza e kötet is. Vannak csendesebb, elhúzódó furcsa viselkedésben megnyilvánuló, majd egyszer csak drámai erővel kirobbantó emlékek. Egy túlélőről jegyezte fel a történetet megosztó, hogy egész életén keresztül a burgonyaporból vízzel főzött krumplipüréhez ragaszkodott, amely a felszabadulás élményéhez kötődött. Ez később kényszeres szokássá merevült, amitől semmilyen körülmények között sem tudott/sem akart megválni (Bíró Kriszta). A felszakadó traumatikus élmény drámaiságát annak az idős asszonynak a példája is illusztrálja, aki 45 évi hallgatás, távollét és az anyanyelv teljes tagadása után (mindenki azt hitte, hogy már nem tud magyarul), a rokonok unszolására tért vissza Magyarországra. A városnézés a Duna-parton ért véget. A kis társaság a víz kék hullámait dicsérve próbálta őt jobb kedvre deríteni, amikor hirtelen kifakadt: „Még hogy kék a Duna! A Duna igenis piros. Hogy nem látják?” Semmit sem tudó rokonai később másoktól hallották, hogy őt és férjét a nyilasok a Dunába lőtték, ő túlélte, és csonttá fagyva sem fogadta be senki… rejtély, hogy jutott ki Izraelbe. S ugyanolyan elszántsággal, mint évtizedekkel korábban, az akkor már 87 éves asszony a Duna-partról egyenesen a reptérre rohant, és azonnal elhagyta az országot (Pap Ágnes).

A túlélők egy része kreatív, szublimációs mechanizmusokkal igyekezett túljutni a traumákon, sokan közülük azonban pszichésen súlyosan megbetegedtek. „Anyukámat a Balti-tenger közelében lévő vasútépítő lágerbe vitték… Végigdolgozta a telet, hóban-fagyban, amikor is tífuszt kapott. Ezek után a Vörös Hadsereg egy táborában ébredt fel, újból kopaszon, de immár gyógyultan. Ezek után hazaindult, egy darab penészes kenyérrel a zsebében, hol gyalog, hol vonaton. 45 nyarán meg is érkezett. (…) Apukám Raoul Wallenberg fotósa volt, és míg ő a pályaudvaron a deportálást fotózta a sálja egy lyukán keresztül, a szüleit elvitték a Dorottya utcai lakásból, de nem túl messzire, csak csupán a Duna-partra. Oda, ahol most a cipők vannak. Mindkét szülőm ebbe kicsit belebolondult. Én már csak úgy ismertem őket, hogy egyik sem volt saját maga. (…) Apám (…) mérhetetlenül önző és kifejezetten rosszindulatú emberré vált. Semmi nem volt neki lényeges, se család, se gyerek, senki. Anyám elvesztette az összes akaraterejét, és őneki is csak a saját életben maradása maradt az előtérben.” (Chris Veres Bunz)

A túlélők gyermekei – amint erről Kestenberg ír, és ahogy a mostani emlékezeti anyagokban is markánsan kirajzolódik – igyekeznek áthelyezni magukat a szülők világába, így akarván érvényteleníteni vagy jóvátenni a szüleiket ért igazságtalanságokat és kegyetlenkedéseket. „Időalagútban” élnek (Kestenberg, 1994). „Gyerekkoromban gyakran ébredtem apám zokogására. Amióta az eszemet tudom, a magam eszközeivel a családomban sajgó lelki sebeket próbáltam ápolni.” (Kovács Zsuzsanna)

A gyermektúlélők nem helyezik magukat a szülők világába, hiszen saját traumatikus múltjukat kell integrálniuk az élettörténetükbe, s ez okozza a legnagyobb dilemmát/konfliktust. Az emlékezés és a felejtés libikókáján hintáznak. Egyrészt érzik, hogy hiányoznak mozzanatok, történetek, élmények az emlékeikből, és igyekeznek ezeket megszerezni, de abban a pillanatban, amikor rálelnek azokra, a múlt érzelmei elárasztják őket, s az immár tudatosított emlékeket próbálják elfojtani, tagadni vagy azok hatását minimalizálni. „Anyámat 44-ben elvitték és megölték, a testvéremet és engem anyai nagyanyám és apám nevelt, akik gyászolták őt. (Nyilván ennek a gyerek számára nehezen kibírható siratóház-helyzetnek tulajdonítható, hogy sokáig azt hittem, hogy ezt az egész zsidó–keresztény vagy zsidó-és-a-többiek cirkuszt abba kell hagyni, és majd az én korosztályom jól abba is hagyja… Aztán persze megtanultam, hogy ez nem megy; kár, de nem.)” (Gáspár Zsuzsa)

A második generáció identitásproblémái

A világon mindenhol a második generáció küzdött identitásproblémákkal. Sokan közülük elhagyták saját vagy szüleik egykori szülőhelyét, sokszor az anyanyelvüket is, és máshol nőttek fel: Izraelben, az Egyesült Államokban stb. Minden országban más nehézségek elé néztek, de gyakran „belezavarodtak saját szüleik identitáskonfliktusaiba” (Kestenberg, 1994, 91. o.), amely emigráns létüknek is része lett.

Azzal azonban, ami Magyarországon várt a második generációs nemzedékre, külföldön nem kellett szembenézni. Itt társadalmi szintű volt „a múltat eltörölni” motívum mint a kommunista párt politikájának egyik alappillére, a szocialista embertípus megteremtésének követelménye. Ez a túlélőket a rájuk nehezedő társadalmi nyomás következtében kényszerítette korábbi identitásuk feladására. A zsidó múltra vonatkozó jelek eltörlése akkor is követelmény volt, ha valaki rangosabb állami intézmény dolgozója lett. „A háború után, az 50-es években Klein Erzsike az egészségügyi minisztériumban kapott állást, ahol felszólították, hogy magyarosítsa a nevét; az indoklás kitalálható. Rég halott férje nevét is meg kellett változtatnia, visszamenőleg. Így lett belőle Dobos Sándorné Kele Erzsébet. Anyja neve sem maradhatott Büchler Róza: nagyapja, a dunaszerdahelyi rabbi, Aszód Júda családnevét vette fel, Aszód Rózaként élte utolsó éveit.” (Révbíró Tamás)

Hogyan jöttem rá, hogy zsidó vagyok?

Ez a felismerés a második generáció számára Magyarországon különösen problematikus volt (Erős, 1992; Karády, 1992; Kovács, 1992) – az asszimilált zsidóság korábbi nehézségeit (Fenyves, 2010) pedig a holokauszt felerősítette. Azoknak a túlélőknek, akik nem az emigrációt választották, olyan közösségbe kellett visszaintegrálódniuk, orvosként gyógyítani, tanárként tanítani, amelyik halálba küldte őket és családtagjaikat. A magyarországi antiszemitizmus a hatvanas-hetvenes években búvópatakként húzódott meg a társadalomban. A korábban rejtjelezett (kódolt) utalások azonban a rendszerváltás után egyre markánsabban nyílt antiszemitizmusba fordultak, mára pedig az antiszemita kijelentések legitimmé váltak a közbeszédben. (Szántó, T. G., 2012)

A második generáció nemzedéke számára ismerősek az alábbi élmények: „…a vicc az, hogy én még nem tudtam, hogy zsidók vagyunk… de rólatok az egész lakótelep tudta… Néztem is, hogy tehát akkor a zsidók ilyenek, mint te…?” (Surányi J. András) Sokan véletlenül és váratlanul tudták meg, hogy zsidók. „»Nem megyek oda! Az egy zsidó.« A nagynéném nevetett, de könnyes volt a szeme. »De hiszen te is az vagy, kicsim…«” (Efraim Staub)

A zsidóság valódi mibenlétéről gyakran azoknak is kevés fogalmuk volt, akik tudták, hogy a saját családjukban is vannak zsidók. „Sokáig azt hittem, hogy az öregek automatikusan zsidók is. Valahogy úgy, hogy amikor az ember nyugdíjba megy, akkor egyben zsidó is lesz. Mert mint a kérdéseimre kapott válaszokból kiderült, a szüleim generációja magyarok, és általában kommunisták is, de az általam ismert öregek (…) ők tényleg zsidók. És a zsidó szót egy mondat közepén is suttogva kell mondani…” (Shiri Zsuzsa)

Mozaikcsaládok: megtört kontinuitás, identitásproblémák

Valami nincs rendben, érezhették azok a gyerekek, akik látták, hogy más családokban a felmenő és az oldalági rokonok valóságos hús-vér emberek voltak, nemcsak mások emlékeinek számukra homályos leképeződései. Identitásszerveződés szempontjából a gyökereknek jelentős a szerepük. Tudni, hogy honnan, hová tartunk, kik alkották a korábbi családi kötelékeket és persze megélni a nagynénik, nagybácsik, unokatestvérek jelenlétét.

A túlélők családtörzse megroppant. Hiányoznak azok, akik máshol normális körülmények között jelen vannak. Túl ezen az ünnepeket (amennyiben a család részlegesen megtartott néhány tradicionálisan nagyobb zsidó ünnepet) átlengte a bánat, a szomorúság. A hiány, amivel mindig szembesültek. Nem kecsegtető a következő generáció számára egy olyan közösséggel azonosságot kialakítani, amelyik nem tudta magát megvédeni, amely áldozat lett, amelyikben hiányzik az öröm, a büszkeség a felszabadultság. „A zsidóság (…) szenvedéstörténetet jelentett számunkra…” (Gervai Judit)

Transzgenerációs tünetek a második és a harmadik generációnál

Miért fél egy gyerek a vonatozástól? Miért nem akar táborba menni? (Virág, 1984) A szülők maguk is elképedve tapasztalták ezeket a fóbiás, elkerülő, irracionális viselkedéseket harmadik generációs gyermekeiknél. A pszichológusok számára ekkor került előtérbe a traumatikus élmények maradványainak megjelenése a második és a harmadik generációs túlélőknél (Gampel, 1986; Virág, 1996).

A beszéd megjelenésével el szoktunk felejtkezni arról, hogy nemcsak a szavak jelölnek, hanem a nonverbális kommunikáció ezer megnyilvánulása is: a gesztusok, intonációk, hirtelen elhallgatások mind-mind az üzenetek részei.

Hogyan lesz egy ártatlan „fiókkipakolós” játékból „hurcolós” játék?

A rémülettől falfehérré vált apa „kipakoltatta a gyűjteményemet, és több papír láttán azokat kitépte a kezemből, és rohant anyához. »Hogy kerülhetett ez a gyerek kezébe?« Szegény anya csak hebegett, mindig azzal védekezett: »Tudod, milyen élelmes, olyan, mint te vagy… A széken állva kutakodott… nem gondoltam volna…« Apát kiverte a víz, ölébe ültetett, és megesketett, soha többé nem játszom ilyet. Azt mondta, van egy története a családnak, ami magánügy, ne kérdezősködjek, mert nagyon fáj neki. Visszacsinálni pedig nem lehet, a sebeket meg nem szabad feltépni. Apa ilyen dolgokban nagyon szemérmes volt. »És megígéred [mondta], hogy soha többé nem kérdezősködsz?« (…) Máig éget a lelkiismeret, miért nem mertem kérdezősködni… de annyira szerettem apát, nem akartam fájdalmat okozni neki.” (Farkas Éva)

Érdekes olvasni, hogyan telítődnek neutrális tárgyak szorongásos események tudattalan tartalmaival: „A gázbojlertől mindig tartottam, nálunk otthon minden villany…” (Strasser Sámuelné Weisz Aranka).

Emlékmécses gyerekek

Az „emlékmécses” gyerek küldetést teljesít (Wardi, 1995). Az ő vállára nehezedik annak a terhe, hogy pótolja a veszteségeket, vigaszt nyújtson a szülők, nagyszülők számára. Ők azok, akiknek az a feladatuk, hogy a veszteség okozta űrt betöltsék. Természetesen ez a küldetés saját szabad kibontakozásukat korlátozza. Kimondatlanul az elpusztítottakat reprezentálják, akiknek a helyébe léptek.

„Apósom szintén sokgyermekes falusi zsidó családba született. … A numerus clausus miatt Bécsben végezte el az orvosegyetemet, majd… egy bihari kis faluban kezdett praktizálni. … Amikor Magyarország hadba lépett, őt is behívták munkaszolgálatra. … A felesége, 8 éves kislánya, 4 éves kisfia Auschwitzban pusztult el, ő Buchenwaldba került. … A lelki sebeit mélyen magába zárta. Amikor az első gyermekemet vártam, a névválasztásnál az volt a kérése, hogy kapjon a gyermekünk egy második nevet is. Nem bírta elmondani, csak egy kis cédulát dugott a kezembe, amire a két meghalt gyermeke nevét írta. …mindkét gyermekünk nevében őrzi az emléküket.” (Kovács Zsuzsanna)

Reziliencia

Voltak, akik a holokauszt semmihez sem hasonlítható traumáira, megpróbáltatásaira is képesek voltak a lehető legkisebb sérüléssel reagálni. A reziliens személy képes extrém körülmények között is olyan eszközökhöz, mechanizmusokhoz nyúlni, amelyek a trauma romboló és hosszan tartó hatását csökkentik, őt pedig alkalmassá teszik arra, hogy személyiségének integritását megtartsa. A visszaemlékezések számtalan erőfeszítésről tanúskodnak, emberekről, akik a legsanyarúbb körülmények között is fenntartották belső motivációikat az életben maradáshoz, nem omlottak össze, sőt másokat is segítettek.

Természetesen felmerül a kérdés, miképpen lehetséges, hogy vannak, akik képesek, míg mások eszköztelenek arra, hogy a lehető legkisebb sérüléssel jöjjenek ki hasonló helyzetekből. Sok összetevője van a személyiség reziliens megnyilvánulásait biztosító képességeknek. Ezek közül néhányat kiemelek, mert az olvasó az emlékezések olvasásakor felismeri majd ezt a különleges erőt.

Közéjük tartozik a mások megsegítésének igénye, a szolidaritás jelei – az empátia, a cselekvési készség, a tudatos jelenlét, a jó kommunikációs készség, a helyzetek helyes elemzése és a kreatív alkalmazkodás. Természetesen szerencse is kell a túléléshez, de az a belső erő, amellyel emberek tudatosan készültek arra, hogy adott esetben például megszökjenek, vagy kibírjanak megpróbáltatásokat, nos, ez az erő másokat is sokszor segítővé tesz. Reziliens erőt képvisel, ha van célja az életnek. Van miért túlélni a pillanatot, a napot, a heteket, mert a szeretett személy(ek), szellemi, politikai vagy vallási elkötelezettségek belső reprezentációi a legreménytelenebb helyzetekben is támogatást nyújtanak.

Azok, akik bármilyen mértékű belső ellenállást kifejtettek magukban azért, hogy a reménytelenség közepette is életben maradjanak, hogy ne engedjenek mások pusztító akaratának és a körülmények sodrásának, sőt hitükkel, kreativitásukkal másokat is életben tartsanak (például víz hiányában olajat használtak babamosdatásra), inkább tudtak beszélni az átélt traumákról, összehasonlítva azokkal, akik ezt a belső erőt nem tudták kifejleszteni magukban. Akikben volt egyfajta beállítódási készség arra, hogy kilépjenek a sorból, hogy felismerjék – akár az üldözők között is – azokat, akiknek a támogatására számíthattak, azok nagyobb eséllyel és kisebb traumatizációval élték túl a holokausztot, és nem némította el őket a tehetetlenség szülte szégyen és bűntudat.

Mentők

Felszabadító érzés olvasni a visszaemlékezésekben a mentőkről, akik ellenálltak a tömeghangulatnak, és támogatást nyújtottak azoknak, akiknek egyre kevesebb lehetőségük volt a túléléshez. Mentettek a pillanatnyi helyzetet felismerő bátor „kisemberek”, „az ismeretlen jótevők”, civilek és rendőrök, csendőrök, magyar és – igen, előfordult – német tisztek és kisebb helyi ellenálló csoportok is. Volt olyan, aki ezért megkapta a Világ Igaza címet, így ma élő fa jelzi egykori bátor jelenlétét Jad Vasemben, és olyan, akiről most olvashatunk először.

A mentők és mentési akciók sokféle variációinak két pólusát képviseli, amikor a mentők között üldöző is szerepel, aki azonban készen áll arra, hogy ellenálljon az eszement gyilkolásnak. A rózsadombi zsidó lakásba beköltöztetett SS-tiszt azt mondja az emlékező édesanyjának: „Asszonyom, vegye le a csillagot, mert önről nem mondják meg, hogy zsidó! És ne pakoljon, én garantálom, mindene megmarad, csak az életét mentse, mert mióta mi itt vagyunk (3 napja), több bejelentést kaptunk önökről, mint a többi országban összesen!” (Zelki Éva)

Mint ahogy nehezen kerültek elő a túlélők vallomásai, hasonló módon nehézkesen jelentek meg Magyarországon a mentők saját, vagy mások által említett történetei. Sok túlélő szeretett volna köszönetet mondani nekik, de csak keveseknek sikerült. Arra pedig a legritkábban került sor, hogy mentők és mentettek csoportot alkotva dolgozzák fel saját traumatikus élményeiket, megpróbáltatásaikat – amint azt a 2000-es évek elején létrejött Ariadne-csoport tagjai tették a Mirjam Ben-David magyar származású izraeli pszichológus kezdeményezte „Párbeszéd a toleranciáért” konferencia (1999), majd programsorozat egyik különleges párbeszédsorozata keretében. Ennek során mentők és mentettek közös csoportot alkotva, pszichológus csoportvezetők segítségével éveken keresztül osztották meg egymással élményeiket (Kocsor és László, 2008).

Mindenki érintett…

írja az egyik hozzászóló. Az egész társadalom. Ha érvényes a kormányzat részéről az az állítás, hogy „a magyar holokausztot magyarok követték el magyarok ellen”, akkor ezzel egy időben hogyan volt lehetséges, hogy ugyanez a kormányzat az éj leple alatt becsempészte és felállította azt a német megszállási emlékművet, amelynek ellenkező az üzenete: a magyarok ártatlanok, a német megszállók fosztották meg az országot önrendelkezésétől?

A Facebook-csoporthoz csatlakozók személyes emlékeinek áradata a hamis tudatformálásnak azzal a szándékával szegül szembe, amelynek törekvése a nemzeti és az egyéni felelősség tagadása. A „történeti intézet” és az „emlékmű” felállítását – a megvalósulás körülményeivel együtt – a magyar társadalom tüneti objektivációjának is tekinthetjük. A tünet pedig lélektani és csoportdinamikai értelemben akkor jön létre, ha egymásnak ellentmondó késztetéseket az egyén/a csoport/a társadalom nem képes az ellentmondásosságukkal együtt munkába fogni, az egymásnak feszülő késztetéseket, érdekeket tudatosítani, a veszteséget meggyászolni, az átélt agressziót értelmezhetővé tenni és végül mindezeket az egyén/társadalom történetébe integrálni.

A magyar társadalom a mai napig képtelen volt saját történelmi múltját feldolgozni. Narcisztikusan ragaszkodik az ártatlan, traumatizált áldozati szerepkör fenntartásához, ezért tagad, hárít, másokat tesz felelőssé akkor, amikor olyan információkkal kényszerül szembenézni, amelyek ellentmondanak a vágyott ideálképnek. Amint Pfitzner Rudolf magyar származású, Németországban élő pszichoanalitikus írja: „Magyarországon nem következett be sem a Trianon-, sem az Auschwitz-trauma feldolgozása. A társadalom pedig mindaddig beteg marad, ameddig erre nem kerül sor.” (Pfitzner, 2010) Minden nemzetnek van választott traumája, írja Vamik D. Volkan társadalmi problémákkal foglalkozó amerikai pszichoanalitikus. A választott trauma pedig formálja a nemzeti identitást. Ugyanakkor a választott trauma a fejlődés szempontjából visszahúzó erőt, a tisztánlátást torzító szemüveget jelent. Az ország, a társadalom nem végezte el a veszteségei utáni gyászmunkát, mert ahhoz reflektív állapotba kellene kerülnie, azaz észre kellene vennie, hogy nemcsak áldozata, hanem elkövetője is volt annak, amitől ma is szenved. Részt vett az első és a második világháborúban, irracionális előnyök reményében túl nagy rizikót vállalt, és vesztett.

A változás akkor kezdődik, amikor a társadalom képes lesz párbeszédet kialakítani, az egyén meg tudja hallgatni és meg tudja érteni, amit mások mondanak. Tud szempontot váltani, átérzi mások fájdalmát, és akkor nem az a kérdés lesz a fontos, hogy kinek a könnye a keserűbb, kinek a vesztesége, fájdalma, szomorúsága a nagyobb. Akkor már nem lesz szükség az ártatlanságát hangsúlyozó, a világot jókra és rosszakra felosztó infantilis látásmódra, mert az majd akadályt jelent a továbbfejlődéshez. Társadalmi szinten megjelenik az autonómia tisztelete, a másságok elfogadása, a felelősség tudatos vállalása, az egymás felé forduló gesztusok, az együttműködés és a kompromisszumkötés jelei, amelyek a demokratikus nemzeti közösség megteremtésének alapját jelentik.

A Holokauszt és a családom Facebook-csoport megformálta az emlékezésnek azt a helyét, ahol az emlékezési folyamatok ennek a változásnak egyik forrását jelentik.

HIVATKOZOTT IRODALOM

Erős–Kovács–Lévai: Hogyan jöttem rá, hogy zsidó vagyok? Interjúk. Medvetánc, 1985/2–3., 129–44. o.

Erős, F.: A zsidó identitás szerkezete Magyarországon a nyolcvanas években in: Kovács, M. M.–Yitzhak, M. K.–Erős, F. (szerk.): Zsidóság – identitás – történelem. T-Twins Kiadó, Budapest, 1992.

Fenyves, K.: Képzelt asszimiláció? Négy zsidó értelmiségi nemzedék önképe. Corvina, Budapest, 2010.

Gampel, Y.: L’effrayant et le menaçant: de la transmission à la répétition. Psychanalyse à l’université. II. kötet, 1986.

Karády, V.: A Shoah, a rendszerváltás és a zsidó azonosságtudat válsága Magyarországon in: Kovács, M. M.–Yitzhak, M. K.–Erős, F. (szerk.): Zsidóság – identitás – történelem. T-Twins Kiadó, Budapest, 1992.

Karsai, L.: A magyarországi zsidótörvények és rendeletek, 1920–1944 in: Molnár J. (szerk.): A holokauszt Magyarországon európai perspektívában. Balassi Kiadó, Budapest, 2005, 140–63. o.

Kellermann, N. P. F.: Holocaust Trauma. Psychological Effects and Treatment. Bloomington Universe, Inc., New York, 2009.

Kestenberg, J. S.: Transposition revisited: clinical, therapeutic and developmental considerations in: Marcus, P.–Rosenberg. A. (eds.): Healing Their Wounds: Psychoterapy with Holocaust Survivors and Their Families. Praeger, New York, 1989, 67–82. o.

Kestenberg, J. S.: A túlélők gyermekei és a gyermek-túlélők. Thalassa, 1994/1–2., 81–100. o.

Kocsor, J.–László, K.: Különbéke. Embermentők és túlélők beszélgetései a holokausztról. Bencés Kiadó, Pannonhalma, 2008.

Kovács, A.: Identitás és etnicitás. Zsidó identitásproblémák a háború utáni Magyarországon in: Kovács, M. M.–Yitzhak, M. K.–Erős, F. (szerk.): Zsidóság – identitás – történelem. T-Twins Kiadó, Budapest, 1992.

Mészáros, J.: Társadalmi elfojtások megjelenése a pszichoanalízisben in: Thalassa, 1990/1., 31–38. o.

Mészáros, J.: Az elfojtott visszatér in: Kovács, M. M.–Yitzhak, M. K.–Erős, F. (szerk.): Zsidóság – identitás – történelem. T-Twins Kiadó, Budapest, 1992.

Mitscherlich, A.–Mitscherlich, M.: A gyászolásra képtelenül. A közösségi viselkedés alapjai. Múlt és Jövő Kiadó, Budapest, 2014.

Nádor, É. (szerk.): Csillagos házak. Emberek, házak, sorsok. Nádor és Társa Tanácsadó Iroda, Budapest, 2015.

Nora, P.: Between Memory and History: Les Lieux de Mémoire. Representation, No. 26, Special Issue: Memory and Counter-Memory, 1989, 7–24. o.

Pfitzner, R.: Magyarországot a díványra! Beszélgetés Pfitzner Rudolf analitikus szociálpszichológussal. 2010.

www.facebook.com/events/423958847654060/

(utolsó hozzáférés: 2015. július 4.)

Szántó, T. G.: Az antiszemita nyelv legitimmé vált a közbeszédben. Interjú Kovács Andrással. Szombat, 2012.

www.szombat.org/politika/4338-az-antiszemita-nyelv-legitimme-valt-a-kozbeszedben

(utolsó hozzáférés: 2015. július 4.)

Ungváry, K.: Előszó in: Nádor Éva (szerk.): Csillagos házak. Emberek, házak, sorsok. Nádor és Társa Tanácsadó Iroda, Budapest, 2015, 10–23. o.

Virág, T.: Children of the Holocaust and their children’s Children: Working Through Parent Trauma in the Psychotherapeutic Process. Dynamic Psychoterapy: The Journal of the Postgraduate Center for Mental Health, 1984/2., 1. 47–60. o.

Virág, T.–László, K. (szerk.): Emlékezés egy szederfára. Animula Egyesület, KÚT Pszichoterápiás Rendelő, Vác, 1996.

Volkan, V. D.: Chosen trauma, the political ideology of entitlement and violence. 2004.

www.vamikvolkan.com/Chosen-Trauma,-the-Political-Ideology-of-Entitlement-and-Violence.php

(utolsó hozzáférés: 2015. július 4.)

Wardi, D.: Emlékmécsesek. A holocaust gyermekei. Ex Libris Kiadó, Budapest, 1995.